TRIFID

P ř elo ž il Vladimír Svoboda.

Herbert George Wells

Válka sv ě t ů

Tato kniha ani ž ádná její č ást nesmí b ý t kopírována,

rozmno ž ována ani jinak š í ř ena

bez písemného souhlasu vydavatele.

The War of the Worlds

Translation © Vladimír Svoboda, 2005, 2017

Cover © Czarny Robert, 2017

© Stanislav Juha ň ák — Triton, 2017

ISBN 978-80-7553-348-7 (ePub)

ISBN 978-80-7553-349-4 (mobi)

Stanislav Juha ň ák – TRITON,

Vyká ň ská 5, 100 00 Praha 10

www.tridistri.cz

„Leč pokud by snad byly ony světy oživeny, kdo tedy pak jsou ti, kdož na nich přebývají? ... Kdo je skutečným pánem tvorstva – my, anebo Oni? ... A čím to, že přitom je všechno jakoby přímo stvořeno pro člověka?“

Keplerův výrok citovaný

v Anatomii melancholie

Roberta Burtona (1577–1640)

KNIHA PRVNÍ
Marťané přícházejí

1
V předvečer války

V oněch několika posledních letech devatenáctého století by byl asi sotvakdo přistoupil na myšlenku, že lidstvo a jeho život bedlivě a do podrobností sledují rozumné bytosti, které svou inteligencí značně předčí člověka, třebaže jsou stejně smrtelné jako on sám; neuvěřil by patrně, že lidské hemžení je předmětem podobného pozorování a zkoumání, s jakým člověk u mikroskopu studuje prchavé bytí drobnohledných živočichů, vířících a rozplozujících se v pouhé kapičce vody. S nabubřelou samolibostí se člověk důležitě pachtil za svými nicotnými cíli, v neotřesitelné víře ve svou nadvládu nad hmotou. Dost možná, že nálevníci na sklíčku pod drobnohledem se cítí zcela stejně. Nikoho ani nenapadlo, že by se snad vývojově starší planety mohly jednou pro člověka stát zdrojem možného nebezpečí, ba už sama představa, že by snad na těchto oběžnicích kdy vznikl život, byla předem zavrhována jako absurdní či přinejmenším zcela nepravděpodobná. Je to dost zvláštní pocit, vybavovat si atmosféru oněch dnů předtím. V krajním případě si pozemšťané dokázali připustit, že dejme tomu ještě tak na Marsu by snad eventuálně mohli žít nějací tvorové podobní člověku, ve srovnání s námi bezpochyby značně zaostalí, zralí pro nějakou misijní akci. Jenomže z hlubin kosmu nás tou dobou už dlouho sledovaly závistivé zraky, mysli stojící o tolik výše nad našimi, jako je náš intelekt nadřazen němé tváři, mozky s obrovskou kapacitou, beze stopy citu, chladně kalkulující a zvolna snovající plány namířené proti nám. A pak bylo z těchto iluzí lidstvo na samém prahu dvacátého století dramaticky vyburcováno.

Planeta Mars – čtenáři je patrně zbytečné to připomínat – obíhá kolem Slunce ve střední vzdálenosti sto čtyřiceti milionů mil a ve srovnání s naší Zemí se jí dostává sotva polovina slunečního světla a tepla. Pokud má platnost nebulární hypotéza, je to svět nutně mnohem starší než náš a dlouho předtím, než Země začínala tuhnout, započal na něm již vývoj života. Skutečnost, že jeho hmotnost představuje pouhou desetinu hmotnosti Země, bezpochyby přispěla k rychlejšímu ochlazování až na teplotu, při níž již mohl vznikat život. Na Marsu je přítomen vzduch i voda a všechno ostatní, co je nezbytné pro udržení životních pochodů.

Avšak člověk je tak nadutý a je svou povýšeností do té míry zaslepen, že nikdo nepřišel až do samého konce devatenáctého století s myšlenkou, že by se v oněch dálavách mohl rozvinout život nebo že by život vůbec mohl překročit pozemské hranice. Stejně tak nikoho nenapadlo, že na Marsu, mnohem starším než naše Země, majícím sotva čtvrtinu jejího povrchu a značně vzdálenějším od Slunce, život nejen pokročil od svého vzniku dál, ale dospěl také blíže ke svému konci.

Postupné vychládaní, které se jednoho dne stane osudným i pro naši planetu, pokročilo již u našich sousedů do značného stupně. Fyzické poměry na Marsu jsou pro nás dosud z větší části tajemstvím, tolik však již víme, že i v rovníkových oblastech se teploty sotva přibližují hodnotám našich nejtužších zim. Ovzduší na Marsu je mnohem řidší než na Zemi. Jeho oceány se postupně ztenčovaly, takže dnes již pokrývají pouhou třetinu Marsova povrchu, a jak se pomalu střídají marťanská období, tají ledové příkrovy v polárních oblastech a periodicky zavlažují mírnější podnebná pásma. Toto poslední stadium vyhasínání, pro nás dosud nepředstavitelně vzdálená budoucnost, se stalo pro obyvatele Marsu nejaktuálnějším problémem. Pod tlakem nutnosti se zbystřily jejich duševní schopnosti, znásobily jejich síly a také srdce se jim zatvrdila. A pohled do kosmu, využívající přístrojů a zařízení, o kterých se člověku ani nesnilo, jim ukázal jitřní hvězdu naděje, vzdálenou při maximálním přiblížení k Marsu pouhých pětatřicet milionů mil, naši rodnou planetu, vlahou, zelenající se vegetací, šedavou vodami, s oblačnou atmosférou napovídající její úrodnost, s průhledy mezi plachtícími mračny odhalujícími zalidněné plochy souší i rušnou plavbu v těsných mořských průlivech.

My lidé, tvorové tuto planetu obývající, se jim musíme zdát tak cizí a tak nevyvinutí, jako nám připadají opice a lemurové. Člověk si již rozumově připustil, že život se rovná neustálému boji o holou existenci, a zdá se, že k témuž přesvědčení dospěly i myslící bytosti na Marsu. Jejich svět vychládá, náš je zatím plný života, ovšem takového života, který oni považují za existenci nižšího řádu. Vyrazit na výboj směrem k Slunci je tedy jejich jediným východiskem, jedinou spásou před zkázou, které generaci za generací kráčejí blíž a blíž.

Avšak dříve než se rozhodneme odsoudit jejich jednání, připomeňme si, jakou nelítostnou a nenapravitelnou zkázu napáchal náš vlastní rod, a to nejen na živočiších, jako například na téměř vyhubeném bizonu či zcela vyhlazeném drontovi mauricijském, ale i na vlastních zaostalých plemenech. Tasmánci, tvorové se všemi znaky lidství, byli vymazáni z existence vyhlazovací válkou vedenou evropskými přistěhovalci v průběhu pouhých padesáti let. Jsme snad takovými apoštoly milosrdenství, abychom si směli oprávněně stěžovat, že Marťané vedli válku ve stejném duchu?

Výsadek Marťané zjevně naplánovali s udivující precizností – matematické disciplíny jsou v jejich světě neskonale vyvinutější než na Zemi – a při jeho organizaci postupovali v takřka dokonalé součinnosti. Kdyby to naše přístroje dovolily, byli bychom mohli sledovat narůstající hrozbu již v průběhu celého devatenáctého století. Vědci, jako například Schiaparelli, rudou planetu sice sledovali (je mimochodem dost zvláštní, že po bezpočet staletí byl Mars pro člověka planetou války), avšak nedokázali správně vysvětlit rozmanité proměny jejího vzhledu, které měli tak dokonale zmapovány. Po celou tu dobu marťanské přípravy zřejmě pokračovaly.

V průběhu opozice v roce 1894 byl na osvětlené straně disku pozorován velice jasný záblesk. Stalo se tak nejprve na Lickově hvězdárně, poté potvrdil toto pozorování i Perrotin v Nice a po něm ještě další astronomové. Britská veřejnost se o něm prvně dověděla z vydání Nature datovaného 2. srpna. Osobně se přikláním k názoru, že jev souvisel s výstřelem obrovitého děla, zabudovaného hluboko do povrchu jejich planety, z něhož byly odpalovány projektily mířící k Zemi. I při dalších dvou opozicích byly zjištěny v místě záblesků různé úkazy, které až dosud nebylo možné nijak vysvětlit.

Je tomu právě šest let, co nás plnou silou zasáhla ona bouře. Když Mars dospěl do opozice, Lavelle v observatoři na Jávě začal rozechvívat telegrafní dráty korespondencí s kolegy astronomy, a to ohromující zprávou o obrovité erupci rozžhaveného plynu na povrchu Marsu. Jev nastal před půlnocí dvanáctého a spektroskop, který Lavelle na Mars neprodleně namířil, prozradil masu hořících plynů, převážně vodíku, která nesmírnou rychlostí tryskala směrem k naší Zemi. Plamenný výtrysk přestal být pozorovatelný asi patnáct minut po dvanácté hodině. Lavelle ho přirovnával k obrovskému zášlehu vyrazivšímu prudce a znenadání z nitra planety, „jako když při výstřelu šlehnou z hlavně vznícené plyny“.

Ukázalo se, že je to přirovnání mimořádně přesné. A přece o tom noviny následujícího dne nepřinesly ani řádku, s výjimkou kratičké noticky v Daily Telegraphu, a svět setrval v nevědomosti o jednom z nejhorších nebezpečí, která kdy hrozila lidskému rodu. Byl bych se o erupci patrně také nic nedověděl, kdybych náhodou v Ottershawu nepotkal Ogilvyho, známého astronoma. Jeho ona zpráva neobyčejně vzrušila a pod návalem citů mě pozval, abych za ním v noci zašel a zúčastnil se pozorování rudé planety.

Přes všechno to, co se od té doby událo, si velice jasně tu probdělou noc připamatovávám; potemnělou, ztichlou observatoř, zastíněnou lampu vrhající slabounký svit na podlahu v rohu místnosti, klidné odtikávání hodinového stroje dalekohledu, úzkou štěrbinu v kopuli – protáhlý obdélníček nekonečna poprášený hvězdami. Ogilvy přecházel sem a tam, nebylo ho vidět, jen slyšet. Pohled dalekohledem ukazoval kruh hluboké modři a v něm v zorném poli jako by plula malá okrouhlá planeta. Zdála se zcela nepatrná, zářící, drobounká, klidná, lehounce pokreslená příčnými pruhy a poněkud zploštělá, cosi jí chybělo do dokonalého kroužku. Vypadala tak nepatrná a hřejivě stříbřitá, pouhá špendlíková hlavička světla! Zdálo se, jako by se nepatrně chvěla, ale ve skutečnosti se zachvíval jen dalekohled účinkem hodinového stroje, který udržoval planetu v zorném poli.

Upřeně jsem ji pozoroval a hvězdička se zdála zvětšovat a opět zmenšovat, jako by se přibližovala a opět vzdalovala, ale to způsobovala jen únava mého oka. Dělilo nás od ní přes čtyřicet milionů mil – víc než čtyřicet milionů mil prázdnoty. Jen málo lidí vnímá nesmírnou rozlehlost propastí, v nichž plují smítka kosmického prachu.

Poblíž Marsu, na to si dobře vzpomínám, byly v zorném poli ještě tři nepatrné světelné body, tři hvězdy viditelné jen dalekohledem, nekonečně vzdálené, a kolem nezměrná hlubina prázdného kosmu. Znáte dobře onu čerň oblohy za mrazivé hvězdnaté noci. V dalekohledu se zdá ještě mnohem hlubší. A z oněch nepředstavitelných dálav, zatím ještě neviditelný pro své nepatrné rozměry a obrovskou vzdálenost, nám bleskurychle a vytrvale letěl vstříc onen objekt, každou minutou se přibližoval o tisícovky mil, těleso, jež přinášelo tolik bojů, tolik neštěstí, smrt. Díval jsem se a ani ve snách by mne nebylo něco takového napadlo; nikdo na celé Zemi neměl tušení o neomylné střele, jež k nám směřovala.

Tu noc došlo na vzdálené planetě k dalšímu výtrysku žhavých plynů. Viděl jsem ho. Narudlý záblesk na okraji kotoučku planety, nepatrné vydutí obrysu, právě když chronometr odbíjel půlnoc, a já jsem to ohlásil Ogilvymu, který vzápětí zaujal mé místo. Noc byla teplá a dostal jsem žízeň, takže jsem se potmě a s tápáním vydal nejistými kroky ke stolku, kde stál sifon, zatímco Ogilvy vzrušeně vykřikl při pohledu na výron plynů proudících směrem k nám.

Tu noc se vydala na pouť od Marsu k Zemi druhá neviditelná střela, snad sekunda nebo dvě chyběly do čtyřiadvaceti hodin od vypuštění první. Pamatuji se dobře, jak jsem se tam ve tmě posadil na stolek a jak se mi před očima míhaly karmínové a smaragdové skvrny. Měl jsem jedinou touhu, rozžehnout lampu a zapálit si u ní, neměl jsem ponětí o pravém významu drobounkého zablesknutí, které jsem před chvílí spatřil, ani o tom, co mi zakrátko přinese. Ogilvy seděl u dalekohledu až do jedné, poté další pozorování vzdal. Rozsvítili jsme lucernu a vydali jsme se domů k Ogilvymu. V temnotách dole pod námi ležela městečka Ottershaw a Chertsey a v nich poklidně spaly stovky jejich obyvatel.

Ogilvy tu noc neustával v úvahách o tom, co se asi může dít na Marsu, a ironizoval naivní představy o tom, že na Marsu jsou obyvatelé, kteří nám tímto způsobem dávají o sobě vědět. Podle jeho představy mohl například dopadnout na povrch Marsu silný meteorický déšť nebo tam mohlo dojít k rozsáhlé vulkanické erupci. Zdůrazňoval mi, že je zcela nepravděpodobné, že by se organický vývoj na dvou sousedních planetách ubíral týmž směrem.

„Pravděpodobnost, že na Marsu existuje cokoli podobného člověku,“ řekl, „je jedna ku milionu.“

Stovky pozorovatelů zaznamenaly záblesk jak oné noci, tak o půlnoci následujícího dne, a znovu pak další noc a v nocích následujících, celkem desetkrát, pokaždé týž výtrysk plamene. Proč záblesky po desátém už nepokračovaly dál, se nikdo na Zemi nepokoušel vysvětlit. Snad působily zplodiny při odpalech Marťanům nějaké nesnáze. Silnými dalekohledy byly ze Země patrné husté oblaky dýmu nebo prachu, jevily se jako našedlé skvrny putující čirou atmosférou planety a zakrývající její známý reliéf.

Výbuchy konečně vzbudily i pozornost deníků, začaly se objevovat různé popularizační články o sopkách na Marsu. Humoristický časopis Punch, jak si vzpomínám, jich obratně využil k nějaké politické karikatuře. A zatím, aniž kdo pojal sebemenší podezření, se střely, jež proti nám Marťané vypustili, blížily k Zemi, hnaly se rychlostí mnoha mil za sekundu prázdnotou kosmu, hodinu za hodinou, den za dnem, stále blíž a blíž. Zdá se mi teď takřka neuvěřitelné, jak se lidé dokázali dál věnovat všelijakým malichernostem, zatímco se nad námi rychle snášela osudová rána. Pamatuji se, jak například Markham jásal nad novou fotografií planety, kterou sehnal pro ilustrovaný časopis, jejž tehdy redigoval. Dnes si už lidé ani nevzpomínají, jak byly naše noviny v devatenáctém století dobře vybavené a jak uměly být nápadité. Pokud jde o mne, měl jsem jediný zájem: učil jsem se jezdit na bicyklu a kromě toho jsem pracoval na souboru statí o pravděpodobném směru vývoje etiky v průběhu dalšího rozvoje civilizace.

Jednoho večera (první ze střel už od nás nebyla vzdálena víc než deset milionů mil) jsem šel na procházku se svou paní. Nebe bylo plné hvězd a já jsem ženě ukazoval zvířetníková souhvězdí a upozorňoval jsem ji přitom na Mars, narudlý bod stoupající lenivě oblohou, na nějž bylo v tuto chvíli zaměřeno tolik teleskopů. Noc byla vlahá. Cestou domů nás míjela skupina výletníků vracejících se z Chertsey nebo snad z Isleworthu, zpívali si a hráli. Okna v horních patrech domů byla rozsvícená, jak se lidé ukládali v ložnicích ke spánku. Z nádraží sem zaléhal hluk posunovaných vagonů, třesk a dunění ztlumené dálkou téměř do jakési melodie. Žena mne upozorňovala, jak čirá je červeň, zeleň a žluť signálních světel na semaforech rýsujících se proti obloze. Všechno se zdálo tak bezpečné, tak klidné.

2
Padající hvězda

A pak nastala noc dopadu první létavice. Spatřili ji v časných ranních hodinách nad Winchestrem řítit se k východu jako plamennou čáru vysoko v ovzduší. Musely ji pozorovat celé stovky lidí, a všichni ji považovali za běžný povětroň. Albin ve svém popisu uváděl, že střela za sebou zanechávala zelenavou stopu, která byla patrná ještě několik sekund po přeletu. Denning, náš nejvýznamnější expert na meteority, stanovil výšku letu v okamžiku, kdy se jev na obloze objevil, na devadesát až sto mil. Podle jeho odhadu mohlo být místo dopadu asi sto mil východně od jeho stanoviště.

Byl jsem tou dobou doma a ještě seděl nad rukopisem ve své pracovně, ale třebaže z ní vedou velké verandové dveře obrácené směrem k Ottershawu a třebaže jsem neměl staženy žaluzie (míval jsem tehdy nesmírně rád pohled na noční oblohu), nezahlédl jsem nic. Přitom onen předmět, nejpodivnější ze všech těles, která kdy připutovala k naší planetě z kosmického prostoru, se musel snášet k zemi prakticky přímo nade mnou přesně ve chvílích, kdy jsem si tam hověl. Mohl jsem ho snadno spatřit, stačilo v tom okamžiku jen pozvednout oči. Někteří lidé, kteří přelet pozorovali, mluvili o tom, že byl slyšet jakýsi svist. Já osobně jsem nic takového nezaslechl. Svědků onoho jevu bylo mnoho, v Berkshiru, v Surrey i v Middlesexu, domnívali se zřejmě, že nejde o nic víc než o nějaký další meteorit. Jak se zdá, nikdo se také tu noc nevydal hledat těleso a místo jeho dopadu.

Zato časně zrána nebohý Ogilvy, který povětroň pozoroval a jenž byl přesvědčen, že meteorit musí ležet kdesi na pastvinách mezi Horsellem, Ottershawem a Wokingem, vstal rozhodnut, že ho najde. A také ho našel, brzy po úsvitu, nedaleko jam zbylých po těžbě písku. Projektil vyryl při dopadu obrovskou prohlubeň a vyhrnul masu písku a kamení, která zavalila vřesoviště v širokém okolí a utvořila valy viditelné už na kilometr daleko. Východně od místa dopadu vznikl na vřesovišti požár a ranním šerem stoupal k nebi lehký modravý dým.

Objekt ležel téměř celý zarytý v písku, uprostřed třísek z jedle roztříštěné za jeho dopadu. Vyčnívající část měla podobu obrovského válce, na povrchu celého jakoby spečeného, s obrysem změkčeným tlustou šupinovitou krustou narezlé barvy. Jeho průměr činil dobrých třicet yardů. Ogilvy se k tělesu vydal blíž, udiven jeho rozměrem, a ještě více jeho tvarem, jelikož většina meteoritů je víceméně zakulacená ve všech směrech. Bylo však dosud tak rozžhavené po průletu atmosférou, že mu žár nedovolil přiblížit se. Skřípavý zvuk, který se z válce tu a tam ozýval, připisoval Ogilvy nestejnoměrnému vychládání jeho povrchu; tou dobou ho ještě nenapadlo, že by válec mohl být dutý.

Zůstal stát na pokraji jámy, kterou si objekt vyhloubil, prohlížel si jeho prazvláštní podobu, zmaten zejména nezvyklým tvarem a barvou, a rodil se v něm nejasný pocit, že dopad tohoto tělesa je spojen s jakýmsi záměrem, že má svůj cíl. Časné jitro bylo neobvykle tiché, slunce vystupující nad vrcholky borovic u Weybridge už začínalo hřát. Nevzpomínal si pak, že by toho rána slyšel zpívat ptáky, nezavál sebemenší větřík a jedinými zvuky bylo občasné zaskřípění v nitru válce pokrytého okujemi. Na celé pastvině byl sám.

A pak sebou trhl. Zpozoroval pojednou, jak se kousek napečené škváry, část kornatého povlaku meteoritu, na jednom místě na okraji válce odlupuje a padá. A krusta odprýskávala dál a dál a v šupinách se sypala dolů na písek. Pak se náhle odlomil větší kus a dopadl na zem s třesknutím, při němž Ogilvy ucítil srdce až v hrdle.

Snad minutu mu trvalo, než si dokázal uvědomit, co to všechno znamená, a pak – třebaže žár byl dosud k nevydržení – sešplhal do jámy a vydal se k tělesu blíž, aby si mohl objekt prohlédnout podrobněji. Ještě stále ulpíval na představě, že příčinou podivných jevů by mohlo být chladnutí tělesa, avšak znepokojovalo ho, že okuje se odlamovaly výhradně kolem základny válce.

A pak teprve postřehl, že kruhová deska na vrcholu válce se velice zvolna otáčí. Byl to pohyb tak pomalý, že si ho povšiml jen díky tmavší skvrně, kterou měl prve před očima a která se teď octla na protilehlé straně kruhu. Stále ještě nechápal, co to vlastně znamená, až náhle zaslechl tlumené zaskřípění a uviděl, jak se skvrna trhavě posunuje o několik palců dál. A naráz se mu rozbřesklo. Ten válcový objekt je uměle vytvořené těleso – je dutý a šroubový příklop tvořící jeho základnu se právě otevírá!

Proboha, vydechl Ogilvy. Tam přece musí být člověk – uvnitř jsou nějací lidé! Musí být napůl upražení! Chtějí se dostat ven!

Vmžiku, střelhbitou asociací, si spojil objekt se zábleskem na Marsu.

Pomyšlení na uvězněnou bytost uvnitř bylo tak děsivé, že nedbaje žáru vydal se k válci, aby pomohl víko odšroubovat. Naštěstí ho sálající kov varoval dříve, než si mohl popálit ruce o dosud žhoucí povrch. Na okamžik se nerozhodně zastavil, poté se otočil, vyškrábal se z kráteru ven a jako šílený se rozběhl směrem k Wokingu. Muselo to být asi v šest hodin ráno. Běžel kolem nějakého vozu a pokoušel se kočímu vysvětlit, co viděl, ale byla to tak podivná historka a vypadal přitom tak potřeštěně – klobouk ztratil někde v jámě –, že vozka prostě jel svou cestou dál. Neměl víc štěstí, ani když míjel výčepního, který právě odemykal dveře hospůdky u horsellského mostu. Ten byl přesvědčen, že má před sebou nějakého uprchlého chovance z blázince, a bezvýsledně se ho pokusil lapit a zamknout do výčepu. Po této příhodě Ogilvy poněkud vystřízlivěl, a když uviděl, že pan Henderson, londýnský novinář, je už venku na zahrádce, křikl na něho přes plot a pak už mu o něco srozumitelněji začal vysvětlovat, oč jde.

„Poslyšte, pane Hendersone,“ halasil, „viděl jste včera večer ten meteor?“

„Viděl, a co má být?“ řekl mu na to Henderson.

„Leží tamhle, na Horsell Common.“

„Pane na nebi!“ řekl Henderson. „Pád meteoritu! No vida!“

„Ale není to obyčejný meteorit, pane. Je to takový válec – no, umělý válec, člověče! A něco v něm uvnitř je.“

Henderson se postavil a opřel se o rýč.

„Cože?“ vyptával se. Je totiž nahluchlý, neslyší na jedno ucho.

Ogilvy mu vylíčil všechno, co viděl. Hendersonovi trvalo minutu nebo dvě, než si to všechno srovnal v hlavě. Pak praštil rýčem, popadl sako a vyběhl ven na ulici. Oba muži se spěšně vydali zpátky na pastviny a nalezli válec stále ještě ve stejné poloze. Zvuky uvnitř však už teď ustaly a mezi víkem a korpusem válce zasvítil tenký pruh lesklého kovu. Kolem kraje buď vnikal vzduch dovnitř, anebo naopak unikal zevnitř ven.

Naslouchali, zabušili na plášť objektu klackem, a když se neozvala žádná odpověď, usoudili, že ten tvor uvnitř je buď v bezvědomí, anebo už nežije.

Ani jeden, ani druhý samozřejmě neuměli v nejmenším pomoci. Křičeli, slibovali a utěšovali a pak se vydali zpátky do městečka. Není obtížné představit si je, celé od písku, uválené a rozrušené, jak běží v ranním slunci úzkou uličkou, kde krámské a příručí právě sundávají okenice z výkladů a lidé otevírají okna ložnic a větrají. Henderson zamířil okamžitě na nádraží, aby odtamtud odtelegrafoval zprávu do Londýna. Předchozí články v tisku lidem trochu pomohly vyrovnat se s tou novinou.

Kolem osmé už byla na cestě k pastvinám skupinka kluků a mužských, kteří právě neměli nic na práci, aby si prohlédla „mrtvé Marťany“. V téhle podobě se totiž zpráva rozšířila. První, kdo mi ji sdělil, byl malý kamelot. Bylo asi čtvrt na devět a já jsem si právě vyšel koupil Daily Chronicle. Pochopitelně jsem celý zkoprněl, ale nemeškal jsem a přes ottershawský most jsem se odebral k oněm pískovým lomům.

3
Horsellské pastviny

Zastihl jsem asi dvacetihlavý hlouček, který obklopil obrovitý kráter, v němž válec spočíval. Vzhled onoho rozměrného objektu, zarytého do země, jsem už popsal. Tráva i písek kolem vypadaly jako ožehnuté náhlým výbuchem. Dopad objektu byl nepochybně doprovázen i plamenným zášlehem. Henderson ani Ogilvy tu nebyli. Myslím, že si uvědomili, že prozatím se zde nedá nic podnikat, a odebrali se domů k Hendersonovi na snídani.

Pár chlapců, čtyři nebo pět, sedělo na okraji jámy, klinkali nohama, a dokud jsem je nenapomenul, bavili se házením kamenů na mohutné těleso. Když jsem jim zábavu překazil, začali si mezi hloučkem ostatních diváků hrát na honěnou.

Skupinku tvořilo pár cyklistů, zahradník, který chodíval za prací po domech a kterého jsem občas zaměstnával i já, řezník Gregg se svým kloučkem, dva tři povaleči, kteří si občas přivydělávali nošením golfových holí a jinak mívali ve zvyku potloukat se po nádraží. Moc se toho nenamluvilo. V Anglii měl běžný člověk tenkrát ještě jen naprosto matnou představu o astronomických otázkách. Povětšinou civěli na vrchol válce – připomínal trochu kulatý stůl –, který vypadal stále tak, jak ho opustili Ogilvy s Hendersonem. Řekl bych, že kdokoli sem přiběhl s primitivní představou hromady seškvařených těl, byl zmrtvělým objektem poněkud zklamán. Za tu chvíli, co jsem tam byl, už pár zevlounů odešlo, ale přicházeli zase jiní. Sešplhal jsem do jámy a zdálo se mi, že pod nohama cítím jakýsi pohyb. Víko válce se už však zcela určitě přestalo otáčet.

Teprve když jsem byl objektu takhle těsně nablízku, začal jsem vnímat, jak cize působí. Na první pohled nebyl o nic víc vzrušující než převržený kočár anebo strom padlý přes cestu. Snad ani tolik ne. Ze všeho nejvíc se podobal zrezivělému plynojemu napůl zahrabanému v zemi. Postřehnout, že šedavé okuje odlupující se z válce nejsou běžným oxidem, že bíložlutý kov, který zasvítil ve štěrbině mezi víkem a válcem, má zcela nezvyklé zabarvení, to chtělo určitou míru erudice v přírodních vědách. „Extraterestrický původ“ byla slova, která pro většinu diváků tehdy ještě neznamenala pranic.

V té chvíli už mně samému bylo zcela jasné, že objekt k nám připutoval z planety Marsu, ale soudil jsem, že je nepravděpodobné, že by mohl v sobě ukrývat jakoukoli živou bytost. Domníval jsem se, že uvolňování víka je snad automaticky řízený pohyb. Na rozdíl od Ogilvyho jsem však byl stále ještě přesvědčen, že na Marsu lidé jsou. Hýčkal jsem si představu, že válec snad ukrývá nějakou písemnou zprávu a uvažoval jsem, jaké obtíže asi budou spojené s jejím překladem. Přemítal jsem, jestli uvnitř najdeme peníze, modely věcí a tak dále. Ale na to zase byl objekt až příliš rozměrný. Uvědomoval jsem si, že ztrácím trpělivost, že už bych válec chtěl vidět otevřený.

Měl jsem těchto myšlenek stále ještě plnou hlavu, když jsem se asi v jedenáct hodin – zdálo se, že se nic nového nebude dít – odebral domů do Maybury.

Odpoledne už to na pastvinách vypadalo podstatně jinak. První vydání večerníků ohromila Londýn několikapalcovými titulky:

Poselství z Marsu

Neobyčejná příhoda ve Wokingu

A tak dále. Navíc ještě Ogilvyho telegram Astronomickému ústředí vzburcoval pozornost na hvězdárnách celého království.

Kolem kráteru postávalo přes půl tuctu drožek od wokingského nádražíčka, nějaká bryčka z Chobhamu a také nějaký lepší kočár. Kromě toho se tam povalovala spousta bicyklů. A navíc se sem zřejmě vydala spousta lidí z Wokingu i z Chertsey pěšky, navzdory vedru, takže se zde shromáždil dost velký dav; dokonce i jednu nebo dvě vyšňořené dámy bylo možné v hloučcích zahlédnout.

Slunce pražilo, na celé obloze nebyl jediný mráček, nezafoukal sebeslabší vánek a trochu stínu vrhalo jen pár roztroušených borovic. Požár na vřesovišti už byl uhašen, ale pláň směrem k Ottershawu byla zčernalá, kam až oko dohlédlo, a tu a tam z ní dosud kolmo do vzduchu stoupaly sloupečky kouře. Podnikavý cukrář z Chobham Road už sem poslal svého chlapce s vozíčkem jablek a zázvorových limonád.

Došel jsem na okraj jámy a uviděl jsem, že se v ní pohybuje asi půltucet mužů – Henderson, Ogilvy, pak nějaký vysoký blondýn (byl to Stent z Královské astronomické společnosti, jak jsem později zjistil) a nějací dělníci s motykami a lopatkami. Stent řídil práce pokyny udílenými jasným, vysokým hlasem. Stál na tělese válce, jenž už zřejmě značně zchladl; tvář měl do karmínova zrudlou, pot z něho jen lil, jako by ho něco rozčilovalo.

Velká část válce byla teď již odkryta, třebaže spodek dosud vězel v zemi. Jakmile mě Ogilvy zahlédl v davu diváků na okraji kráteru, zavolal mě, abych slezl dolů, a pak mě poprosil, jestli bych laskavě nezašel za lordem Hiltonem, majitelem panství.

Vytrvale se rozrůstající dav lidí, řekl mi, jim začíná dost vážně překážet v kopání; zejména se to týkalo všetečných kluků. Chtěl proto, aby se nahoře postavilo nějaké zábradlí, aby tak bylo možné udržet zástupy zvědavců v potřebném odstupu. Pověděl mi taky, že uvnitř tělesa se stále ještě ozývají tlumené zvuky nějakého pohybu, ale že se dělníkům nepodařilo odšroubovat víko, jelikož na něm není nic, za co by je bylo možné uchopit. Válec má zřejmě mimořádně mohutné stěny, a je tedy možné, že sotva slyšitelné slabé šramoty by mohly ve skutečnosti být projevem čilého ruchu uvnitř.

Byl jsem rád, že mu mohu vyhovět a stát se tak jedním z privilegovaných diváků, jimž bude dovolen vstup do zamýšleného ohrazení. Lorda Hiltona jsem doma nezastihl, ale dozvěděl jsem se, že se má vrátit z Londýna vlakem, který přijíždí v šest hodin; bylo teprve čtvrt na šest, takže jsem ještě zašel domů na čaj a pak jsem se vydal k nádraží, abych lorda oslovil hned po příjezdu.

4
Odklopení uzávěru

Když jsem se vrátil na pastvinu, slunce už zapadalo. Z Wokingu se sem blížily roztroušené hloučky lidí, tu a tam se někdo zase vracel. Zástup na okraji jámy zhoustl a černal se proti citronově žluté večerní obloze – zevlovala tu snad stovka zvědavců. Bylo slyšet vzrušené hlasy, u samého kráteru jako by došlo k nějaké tlačenici. Hlavou mi probíhaly všelijaké představy. Když jsem docházel blíže, rozeznal jsem Stentův hlas:

„Ustupte! Zpátky!“

Proti mně vyběhl nějaký kluk.

„Hejbe se to,“ stačil mi říct, když mne míjel, „pořád se to odšroubovává a odšroubovává. Já se toho bojím. Já jdu domů.“

Došel jsem až k zástupu diváků. Teď jsem viděl, že jich jsou už dobré dvě nebo tři stovky. Tlačili se a strkali jeden do druhého, ba ani pár přítomných dam v tom nezůstávalo nijak pozadu.

„On tam spadl, spadl do jámy!“ křičel kdosi.

„Jděte radši dál!“ radili jiní.

Dav se trochu zavlnil a já si proklestil cestu kupředu. Na všech okolo bylo vidět rozrušení. Z kráteru jsem slyšel nezvyklý bzukot.

„Prosím vás,“ oslovil mne Ogilvy, „pomozte nám ty pitomce udržet trochu dál od jámy. Vždyť přece nikdo nevíme, co v té zatracené rouře vlastně je!“

Uviděl jsem nějakého mladíka, myslím, že to byl příručí z Wokingu, jak stojí na válci a pokouší se dostat ven z jámy, kam ho strkající se lidé shodili.

Příklop válce se zvolna šroubovitě otáčel, dělo se tak zevnitř. Závit byl patrný už bezmála v šíři dvou stop. Někdo do mne vrazil a já jsem div nesletěl přesně na onu poklici. Otočil jsem se a právě v tom okamžiku víko válce zřejmě vyjelo z drážky a se zařinčením dopadlo na kamení dole. Odstrčil jsem loktem toho člověka za mnou a znovu jsem otočil hlavu směrem k objektu. Na okamžik se kruhový otvor zdál dokonale černý. Do očí mi plál západ.

Myslím, že všichni očekávali, že se před nimi z válce vynoří člověk – snad trochu nepodobný nám pozemšťanům, ale jinak se zcela lidskou tvářností. Já sám jsem to alespoň čekal. Ale před mým upřeným pohledem se v temnu válce zavlnilo cosi našedlého; vyhřezlo to na okraj cylindru, pak ještě kousek výš a nato se objevily dva světélkující terče, jakoby oči. A poté se ze svíjejícího se středu té masy vychlípil nějaký hádek, tlustý jako hůl, zatápal vzduchem směrem ke mně – a vzápětí nato druhý.

Zamrazilo mě. Těsně za mnou vřískl ženský hlas. Pootočil jsem se, s očima dosud upřenýma na válec, z něhož se sunula nová a nová chapadla, a začal jsem se drát zpátky, pryč od kraje kráteru. Na tvářích okolo mne ustupovalo překvapení děsu. Ze všech stran bylo slyšet neartikulované výkřiky. Nastal všeobecný ústup. Zahlédl jsem příručího, jak se marně drápe ven z jámy. Náhle jsem tam stál sám a viděl jsem, že i na druhé straně kráteru všichni prchají, Stent s nimi. Znovu jsem pohlédl na válec a ovládl mne nepotlačitelný děs. Trčel jsem na místě jako zkamenělý a nedokázal jsem odtrhnout oči.

Z válce se pomalu, jakoby s nesmírnými bolestmi, vynořoval velký zavalitý trup, rozměrem připomínal asi tak medvěda. Když se vyhoupl konečně nahoru do světla, zaleskl se jako smočená kůže. Dvě obrovské tmavé oči mne nepřestávaly upřeně pozorovat. Tvor byl oblý, dalo se říci, že má jakýsi obličej. Pod očima byla ústa, jejichž okraj sebou poškubával, kanuly z něho sliny. Tělo se křečovitě nadouvalo a zachvívalo. Tenkým chobotovitým výběžkem se teď přidržovalo okraje válce, druhým komíhalo ve vzduchu.

Těm, kdo nikdy nespatřili živoucího Marťana, bude zatěžko představit si onen ochromující děs, jakým jejich vzhled působil na člověka. Zvláštní, zobákovitý tvar úst se zašpičatělým horním rtem, tvář bez nadočnicových oblouků a bez brady pod klínovitým spodním pyskem, nepřestávající záškuby těchto úst, medúzovité svazky chapadel, plíce lapající překotně po dechu v nezvyklém ovzduší, zřejmá nemotornost a obtížnost každého pohybu způsobená větší přitažlivou silou Země, ale především nesmírně pronikavý pohled obrovských očí – to vše se spojovalo a vyvolávalo pocit blízký nevolnosti. Slizká hnědá pokožka měla v sobě cosi houbovitého a lenivé, ovšem přes všechnu neohrabanost cílevědomé pohyby působily nevypověditelným děsem. Už při tomto prvním setkání, při pouhém pohledu na nezvané návštěvníky z Marsu se mne zmocňovaly odpor a hrůza.

Náhle netvor zmizel. Převalil se přes okraj válce a zřítil se dolů do kráteru se žuchnutím, jako by tam spadl velký balík kůží. Zaslechl jsem, že vyrazil zvláštní dušené zasténání, hned nato se pak v otvoru válce zatmělo a v šeru se objevil další z těchto tvorů.

Vtom konečně ochromení z prvního úleku pominulo. Obrátil jsem se a zběsile jsem vyrazil k nejbližšímu shluku stromů, asi stovku metrů od jámy; klopýtal jsem a potácel jsem se však, protože jsem od Marťanů stále nedokázal odvrátit oči.

Tam, uprostřed několika mladých borovic, v trnitém podrostu, jsem se zastavil, popadal jsem dech a čekal jsem, co bude dál. Celá pastvina kolem pískových lomů a jam byla poseta lidmi, stáli podobně jako já napůl zkamenělí hrůzou a zírali na ony tvory, nebo spíše na navršený val hlíny kolem kráteru, v němž bytosti vězely. A pak, s novým úlekem, jsem uviděl jakousi okrouhlou tmavou skvrnu vynořující se nad okraj kráteru a hned zase mizející. Byla to hlava příručího, který se do jámy zřítil, vypadala teď jen jako nepatrný černý kroužek na pozadí žhoucího západního nebe. Vysoukal se ven ramenem a jedním kolenem, ale pak se opět smekl zpátky a posléze z něho bylo vidět už jen hlavu. Náhle zmizel a mně se zdálo, že ke mně dolehl slabý výkřik. Na okamžik jsem pocítil nutkání běžet zpátky a pomoci mu, ale strach je ve mně potlačil.

Nic dalšího už nebylo vidět, všechno zůstávalo skryto v hloubi jámy a za valem písku nakupeným při dopadu válce. Kdyby byl někdo náhodou přicházel od Chobhamu nebo od Wokingu, byl by se asi té podívané dost vynadivil – spousta, snad stovka lidí poschovávaných porůznu ve velkém nepravidelném kruhu, v příkopech, za křovím, za vraty a za ploty; takřka spolu nepromluvili, a když, tak jen krátkými vzrušenými výkřiky; všichni především napjatě, upřeně pozorovali pár kopečků písku. Kára se zázvorovou limonádou se temněla podivně osamocená proti planoucí obloze, v pískovištích trčela řada opuštěných vozů, koně u nich se buď krmili z navlečených pytlů s ovsem, anebo kopyty rozhrabávali půdu.

5
Žhavý paprsek

Poté, co jsem měl možnost zahlédnout Marťany vystupovat z válce, který je dopravil z jejich planety až na Zemi, byl jsem jimi do té míry fascinován, že jsem nebyl schopen jakékoliv samostatné činnosti. Zůstal jsem stát, kde jsem byl, po kolena ve vřesu, a civěl jsem na haldy, za kterými byli mimozemšťané ukryti. Zvědavost ve mně bojovala se strachem.

Neodvažoval jsem se vrátit ke kráteru, ale nutkavě jsem přitom toužil do něho alespoň nakouknout. Vydal jsem se proto velkým obloukem na obchůzku. Hledal jsem místo, odkud bych měl nejlepší výhled, a nepřestával jsem pozorovat písečný val, který kryl nově příchozí návštěvníky Země. Jednu chvíli se proti červánkům mihla spleť tenkých hádků, jako chapadla chobotnice, ale hned se stáhla zpět. Vzápětí se začal z kráteru vysouvat vzhůru díl po dílu jakýsi tenký stožárek, který na hrotu nesl kruhový disk rotující kývavým pohybem. Co jen se tam může dít?

Většina diváků se shlukla do jedné nebo dvou menších skupinek – jednu tvořil hlouček směrem k Wokingu, druhá se seskupila u cesty ke Chobhamu. Prožívali zřejmě stejné dilema jako já. Okolo mě jich stálo jen pár. K jedné ze skupin jsem se přiblížil – jak jsem si všiml, byl v ní i jeden můj soused, jehož jsem sice neznal jménem, ale oslovil jsem ho. Ovšem na souvislou konverzaci nebyla ta pravá chvíle.

„Potvory hnusné!“ říkal jenom. „Pro boha živého, co je tohle za hnusné potvory?“ Opakoval to znovu a znovu.

„Nevšiml jste si v té jámě nějakého člověka?“ zeptal jsem se; neodpověděl mi. Zmlkli jsme a mlčky jsme se bok po boku chvíli dívali ke kráteru, oba jsme se, jak se aspoň domnívám, cítili ve společnosti druhého trochu lépe. Já jsem pak popošel na kopeček, kde jsem měl výhodnější výhled díky rozdílu výšky asi jednoho yardu, a když jsem se po sousedovi ohlédl, byl už pryč, na cestě k Wokingu.

Západ se zatím proměnil v soumrak a nic se nedělo. Zástupy vlevo vzadu, směrem k Wokingu, jako by narůstaly a uslyšel sem odtamtud nějaké tlumené dohadování. Hrstka lidí u chobhamské cesty se rozplynula. V kráteru nebylo ani známky nějakého pohybu.

Ať už to bylo toto anebo cokoli jiného, dodalo to lidem opět odvahy. Myslím, že sebedůvěru pomohli obnovit i noví příchozí z Wokingu. V každém případě, jak nadcházel soumrak, začal na pastvině mezi pískovišti opět pozvolný, ale ustavičný ruch, který jako by sílil úměrně tomu, jak klid okolo válce zůstával ničím nenarušen. Vztyčené černé postavy po dvou třech postupovaly kupředu, zastavovaly se a naslouchaly a pak šly opět dál a rozvíjely se přitom do tenkého nepravidelného srpku, jehož růžky se co nevidět spojí a uzavřou tak kráter kruhem. I já jsem se z místa, kde jsem stál, pustil opět k jámě.

Potom jsem uviděl drožkáře a ostatní vozky, jak si chodí už bez obav do pískoven pro své vozy, uslyšel jsem klapot kopyt a skřípot kol. Spatřil jsem mládence, jak odváží vozík s jablky. A pak, asi třicet metrů od kráteru, jsem spatřil temný shluk lidí kráčejících směrem od Horsellu; muž v jejich čele mával bílým praporem.

Tak tohle tedy byla deputace. Předcházela jí rychlá porada, a jelikož Marťané byli přes svůj odpudivý vzhled zjevně inteligentní tvorové, bylo přijato rozhodnutí ukázat jim (tím, že se k nim dostavíme s náležitou vlajkou), že i my jsme bytosti rozumné.

Plesk, plesk, plácá prapor doprava a doleva. Byli příliš daleko na to, abych mohl rozeznat jednotlivé osoby, ale později jsem se dozvěděl, že se tohoto pokusu o dorozumění spolu s dalšími zúčastnili i Ogilvy, Stent a Henderson. Tato malá skupinka na svém postupu takříkajíc protkla obvod nyní už téměř úplné uzavřené kružnice lidí a pár nezřetelných tmavých postav ji v uctivém odstupu následovalo.

Náhle se z jámy prudce zablesklo a ve třech zřetelně odlišených výronech vyrazil z kráteru kolmo vzhůru do klidného ovzduší oblak zářícího zeleného dýmu.

Jas tohoto kouře (nebo snad lépe řečeno plamene) byl tak intenzivní, že hluboká modř oblohy nad námi i nezřetelné hnědé plochy pastvin táhnoucí se k Chertsey a poseté tu a tam černými borovicemi jako by těmi zášlehy dále ztmavěly, a zůstaly ještě temnější, když se zeleně planoucí dým opět rozptýlil. Současně se ozval tichý sykot.

Před kráterem stála malá klínovitá formace lidí, s bílou vlajkou na špici, jako zmrazená tím jevem, malá skupinka černých postaviček na tmavé zemi. V okamžiku, kdy vyrazil zelený dým, vystoupily ze tmy bledou zelení jejich tváře a zase zmizely, když se oblak kouře rozplynul.

Potom se začal sykot zvolna měnit v bzučení a posléze v nepřetržitý ohlušivý hukot. Z jámy se zvolna vysouvala jakási konstrukce s kopulkou navrchu a z ní začalo vyšlehávat cosi jako ohnivý paprsek.

Vzápětí vyrazily skutečné plameny, a to z neuspořádané skupiny mužů před kráterem, oslnivá záře přeskakovala z jednoho na druhého. Vyhlíželo to, jako by se o ně tříštil jakýsi neviditelný trysk hořlaviny a vzápětí vybuchoval v bělostný žár, jako by každý z nich byl naráz proměněn v ohnivý sloup.

Ve svitu jejich zkázy jsem uviděl, jak vrávorají, jak se hroutí k zemi a jak se jejich následovníci dávají na útěk.

Nechápavě jsem zíral před sebe, stále ještě jsem nebyl s to připustit si, že v onom vzdáleném hloučku přeskakuje z jednoho muže na druhého skutečně sama smrt. Všechno mi to jen připadalo zvláštní, neskutečné. Další téměř nehlučný, oslepující zášleh světla, a další člověk padal a zůstal nehnutě ležet. Jak ten neviditelný žhavý paprsek přelétal, zaplápolaly v ose jeho dopadu v jednom ohni borovice a suché trní jediným výbuchem vzplálo v masu plamenů. A ještě dále jsem oním směrem viděl nové zášlehy, jak chytaly stromy a živé ploty a jak hořely zasažené dřevěné stavby.

Žhoucí smrt kroužila hbitě a bez ustání jako neviditelný a neúprosný plamenný meč. Podle vzplanuvších keřů, jichž se dotkl, jsem rozpoznal, jak směřuje ke mně, ale ohromením jsem nebyl s to se pohnout. Zaslechl jsem praskot ohně v pískových lomech a náhlé zaržání koně, které vzápětí umlklo. Poté se zdálo, jako by vřesem ležícím mezi mnou a Marťany kdosi táhl neviditelný žhavý prst, a podél celé této křivky se temné vřesoviště za pískovišti s praskotem zahalilo dýmem. Bylo slyšet, jak se kus dál vlevo, kde cesta od wokingského nádraží končí a ústí na vřesoviště, cosi s rachotem hroutí. Nato utichlo dunění i sykot, temný vrchlík se zvolna opět zanořil do kráteru a zmizel.

Všechno se odehrálo s takovou rychlostí, že jsem stále ještě stál bez hnutí, oněmělý a oslepený předchozími oslňujícími záblesky. Kdyby ta ohnivá smrt dokončila svůj kruh, i mne by zastihla nepřipraveného a zahubila by mě. Jenomže paprsek mne minul a ušetřil, zůstavil noc kolem mne v náhlé hluboké tmě, cizotu samu.

Zvlněné pastviny se teď zdály dočerna tmavé, až na cesty, které se šedaly pod hlubokou modří oblohy časné noci. Ležely v šeru, náhle na nich nebylo člověka. Nad hlavou se sunuly hvězdy a na západě dosud nebe plálo jasnou a téměř zelenavou září. Na jeho pozadí se ostře rýsovaly koruny borovic a střechy domů v Horsellu. Marťané i jejich zařízení byli zcela skryti, až na onen tenký stožárek, na němž kývavě kroužilo jejich neúnavné zrcadlo. Jen pruhy křovisek a jednotlivé stromy tu a tam dosud doutnaly a z hořících domů u wokingského nádraží vyrážely sloupy plamenů do klidného večerního vzduchu.

Nic se tu vlastně nezměnilo, jen tohle, a pak ovšem přibylo to strašlivé ohromení. Hlouček černých postaviček s bílou vlajkou byl naráz vymazán z existence, a přesto takřka nic, jak se mi alespoň zdálo, neporušilo klid toho večera.

A pak jsem začal vnímat, že jsem na té ztemnělé pláni sám, bezmocný, bez ochrany, opuštěný. A jako by se na mne cosi z neznáma náhle sesulo, dostavil se strach.

Přemohl jsem se, otočil se a klopýtavým během jsem se pustil napříč vřesem.

Bázeň, kterou jsem pocítil, v sobě neměla nic racionálního, byla to spíše panická hrůza, nejen z Marťanů, ale i z šera a ticha okolo mne. Byla tak silná, že jsem pozbyl veškeré odvahy a rozvzlykal jsem se na útěku jako dítě. Od chvíle, kdy jsem se obrátil, jsem se už neodvážil ohlédnout.

Rozpomínám se, že jsem zakoušel prazvláštní úzkost, že si se mnou cosi jen pohrává, že co nejdřív, až už budu na samém prahu bezpečí, se na mne tato tajuplná smrt – rychlá jako samo světlo – z onoho kráteru se skrytým válcem vrhne, dostihne mne a zahubí.

6
Chobhamská silnice
v dostřelu tepelného děla

Zůstává nevyřešenou záhadou, jak vlastně Marťané dokážou usmrcovat lidi tak neslyšně a s takovou rychlostí. Řada odborníků je přesvědčena, že jsou nějakým způsobem schopni vyvinout mimořádně vysokou teplotu v tepelně prakticky nevodivé komoře. Tento žár pak vysílají v podobě soustředěného paprsku proti libovolně zvolenému cíli prostřednictvím parabolického zrcadla z neznámé slitiny – podobně jako vyzařují parabolická zrcadla na majácích paprsky světelné. Avšak podrobnosti se nikomu nepodařilo s naprostou jistotou vyložit a dokázat. Ať již je technická podstata jakákoli, jisté zůstává, že základem všeho je soustředění žáru do úzkého paprsku. Žáru a neviditelného světla namísto světla viditelného. Pod jeho dotekem okamžitě vzplanou všechny hořlavé předměty, olovo teče jako voda; pod paprskem měkne železo, sklo praská a tříští se, a jakmile dopadne žhoucí paprsek na vodu, mění ji explozí v páru.

Oné noci zůstala pod hvězdnatou oblohou ležet v okolí jámy dobrá čtyřicítka lidí, zuhelnatělých a zohavených k nepoznání, a po celou noc stálo opuštěné vřesoviště od Horsellu až po Maybury v jednom plameni.

Zvěst o masakru pravděpodobně dorazila do Chobhamu, Wokingu i Ottershawu přibližně ve stejnou dobu. Ve Wokingu se právě zavíraly obchody, když k tragédii došlo, a množství lidí, obchodníčci, příručí a podobně, podníceno vyslechnutými historkami, se procházkou vydalo přes horsellský most a dál po cestě, která se táhne mezi živými ploty a vede posléze až na pastviny. Dokážete si asi snadno představit všechnu mládež, vymydlenou po celodenní práci a využívající této senzace, tak jako by byli použili kterékoli jiné překvapivé zprávy za záminku ke společné vycházce a k troše toho flirtování. Umíte si asi snadno vybavit šum zábavy na šeřící se silničce...

Zatím ovšem jen pár lidí ve Wokingu vědělo, že se válec otevřel, třebaže nebohý Henderson před smrtí ještě stihl vyslat posla na bicyklu na poštu se spěšným telegramem pro svůj večerník.

A jak se tahle společnost po dvou, po třech loudala k pláni, nacházeli tam už vzrušeně diskutující hloučky, lidé upřeně pozorovali rotující zrcadlo nad pískovnami a nově příchozí byli bezpochyby záhy nakaženi všeobecným rozčilením.

Kolem půl deváté, kdy došlo k záhubě deputace, mohl mít zástup v těchto místech už kolem tří set lidí i více, nepočítaje ty, kdo sešli z cesty, aby se dostali k Marťanům blíž. Byli tam i tři policisté, jeden z nich na koni, kteří se činili, seč mohli, aby podle Stentových pokynů udrželi diváky v odstupu od kráteru a zabránili jim přibližovat se k válci samotnému. Z davu se ozývaly i protesty, bylo to pár nerozumů a křiklounů, pro které je dav vždycky především příležitostí k neplechám a rámusu.

Stent a Ogilvy předvídali jistou možnost nějakého konfliktu a ihned, jakmile se Marťané objevili ve válci, zatelegrafovali z Horsellu do kasáren prosbu o rotu vojáků, aby pomohli ochránit podivné tvory před případným násilím. Potom se vrátili, aby se mohli osobně postavit do čela onoho nešťastného předvoje. Popis jejich smrti, tak jak ho podali účastníci přítomní v onom davu, se téměř doslova shoduje s tím, čeho jsem byl svědkem já: trojí výron zeleného dýmu, basový hukot a záblesky plamene.

Zástup měl ještě více namále než já. Jedině skutečnosti, že vřesem porostlý pahrbek pohltil přízemní zášleh tepelného děla, vděčili za svou záchranu. Kdyby bylo převýšení parabolického zrcadla o pár yardů větší, nikdo z nich by už žádné podrobnosti nemohl nikomu vyprávět. Spatřili jen záblesky, uviděli klesat muže z deputace a sledovali keříky jakoby zapalované neviditelnou rukou, letící soumrakem kvapem směrem k nim. Poté, se svistem přehlušujícím i hukot dunící z jámy, jim paprsek přelétl těsně nad hlavami, zapálil vršky buků v aleji podél cesty, tříštil cihly, vyrážel okna, zapaloval okenní rámy a proměnil v trosky část domovního štítu na nejbližším nároží.

Masa lidí, vylekaná explozemi, sykotem a plápoláním stromů zachvácených požárem, se na několik okamžiků nerozhodně rozvlnila.

Na cestu se začaly sypat jiskry, hořící větve a plaménky jednotlivých listů. Lidem chytaly už i klobouky a šaty. Vtom k nim dolehly první stony z pastviny.

Kdosi vyjekl, ozvaly se výkřiky a náhle se do všeho zmatku vřítil ještě policista na koni, ruce sepjaté nad hlavou, a vřískal strachy. „Jdou sem!“ vypískla nějaká žena, a vzápětí se kdekdo obracel a strkal, jen aby už byl zase zpátky na wokingské silničce. Prchali slepě, jako stádo ovcí. V místě, kde se v temnotách cesta zužovala mezi vysokými břehy, došlo k zácpě a k zoufalému zápolení. Všem se uniknout nepodařilo; přinejmenším tři osoby – dvě ženy a malý chlapec – tam byly umačkány, ušlapány a ponechány svému osudu uprostřed hrůzy a temna.

7
Jak jsem se dostal domů

Z celého útěku si nepamatuji nic než napětí, otloukání o stromy, klopýtavý úprk napříč vřesovištěm. Všude kolem sebe jsem tušil neviditelný marťanský děs; nelítostný rozžhavený meč jako by se stále ještě míhal nad mou hlavou, jenjen se snést a jediným úderem mne smést z povrchu Země. K silnici jsem dotápal někde mezi křižovatkou a Horsellem a pokračoval jsem v běhu směrem k rozcestí.

Pak už jsem nemohl dál; byl jsem u konce sil, přemohly mne děsivé prožitky i úprk, zavrávoral jsem a klesl jsem vedle cesty. Vím jen, že to bylo někde poblíž můstku, který vede přes průplav u plynárny. Padl jsem a zůstal jsem bez hnutí ležet.

Nějaký čas jsem tam tak zřejmě setrval.

Pak jsem se posadil, podivně dezorientovaný. Chvíli mi například trvalo, než jsem si uvědomil, jak jsem se tam vůbec dostal. Strach ze mne spadl, jako bych ho ze sebe jednoduše svlékl. Ztratil jsem někde klobouk, límec byl bez knoflíčku a takřka utržený. Ještě před pár minutami jsem vnímal jen tři reálné věci – nezměrnost noci, kosmu a přírody, svou vlastní slabost a úzkost, předtuchu smrti. Teď jako by se cosi obrátilo v pravý opak, jako bych naráz získal zcela jinou perspektivu. Mezi těmito dvěma stavy neexistoval žádný patrný přechod. Byl jsem opět sám sebou, takový, jakého mne zastihoval jeden všední den za druhým, obyčejný spořádaný občan. Zmlklé vřesoviště vyšlehávající plameny, příčina mého útěku, to vše mi připadalo jako sen. Ptal jsem se sám sebe, zda se to všechno doopravdy odehrálo, či ne. Nebyl jsem vůbec schopen tomu teď uvěřit. Zdvihl jsem se a nejistě jsem vykročil vzhůru do strmého nájezdu k mostu. Hlavu jsem měl prázdnou. Svaly i nervy jako by pozbyly veškerou sílu. Nepřeženu, když řeknu, že jsem se potácel jako opilý. Proti mně se nad převýšením mostu objevila nejprve hlava a pak celá postava, jakýsi dělník nesl košík. Vedle něj poklusával malý chlapec. Když mne míjeli, pozdravili. Asi jsem jim měl odpovědět, ale nezvládl jsem to. Na jejich přání dobré noci jsem sotva dokázal cosi zamumlat a pokračoval jsem přes most dál v cestě.

Po mayburském viaduktu se k jihu řítil vlak, předlouhá housenka osvětlených vagonů pod načechraným praporem bílého dýmu, zrudlého odleskem plamenů. Pa dam pa dadadada dam, a byl pryč. U branky jednoho z domků v příjemné uličce nazvané Oriental Terrace si v šeru povídala skupina lidí. Všechno tak normální, tak dobře známé. A zatím tam za mnou... Bylo to absurdní, fantastické. To snad ani nemůže být pravda, říkal jsem si.

Prožívám občas duševní stavy, které asi nejsou příliš obvyklé. Nevím, do jaké míry znají tyto pocity jiní lidé. Čas od času se mne zmocňuje dojem naprosté odtrženosti, pocit, že přestávám souviset sám se sebou i se svým okolím; jako bych všechno pozoroval odněkud zvenčí, jako když jsem v tom okamžiku nevypověditelně daleko, vyňat z času, vyňat z prostoru, vně všech tísní a tragédií. Té noci byl onen prožitek mimořádně intenzivní. Jako by můj sen dostával další podobu.

Jenže rozpor mezi touhle idylou a hbitou smrtí přelétající prostorem tak blízko nás, snad necelé tři kilometry daleko, byl až příliš zřejmý. Bylo slyšet, že plynárna pracuje naplno, svítila všechna elektrická světla. Zastavil jsem se u skupinky lidí.

„Co se děje na pastvinách?“ zeptal jsem se.

U vrátek stáli dva muži a žena.

„Co?“ řekl jeden z mužů a napůl se ke mně otočil.

„Co se děje na vřesovišti?“ opakoval jsem.

„A nejdete vy náhodou zrovna odtamtud?“ zeptal se ten člověk.

„Co to lidi dneska pořád mají s tím vřesovištěm?“ prohodila paní přes vrátka. „Děje se tam něco?“

„Copak jste neslyšeli o Marťanech?“ podivil jsem se. „O živých tvorech z Marsu?“

„Živý potvory z Marsu,“ ušklíbla se ženská u branky. „O těch jsme toho už slyšeli ažaž.“ Všichni tři se dali do smíchu.

Připadal jsem si trapně a současně mě to dopalovalo. Pokusil jsem se vysvětlit jim, co se děje, čeho jsem byl svědkem, ale zjistil jsem, že to nejde, že to nemá smysl. Znovu se rozřehtali mým kusým, zadrhujícím větám.

„Asi toho uslyšíte ještě o něco víc,“ řekl jsem a šel jsem dál, domů.

Už ve dveřích se mne žena lekla, jak ztrhaně vypadám. V jídelně jsem se posadil a napil jsem se trochu vína. Jakmile jsem byl opět s to souvisleji promluvit, vyprávěl jsem jí, co všechno jsem viděl. Jídlo už bylo připravené na stole, byla to studená večeře, ale nedotkl jsem se jí, dokud jsem ženě nevypověděl své zážitky.

„Aspoň jedno mě na tom uklidňuje,“ dodal jsem, abych trochu zaplašil strach, který v manželce vyvolalo mé líčení. „V životě jsem neviděl lézt něco neohrabanějšího. Jsou možná schopni uhájit si tu díru a zabít každého, kdo se k ní přiblíží, ovšem ven se z ní nedostanou ani náhodou... Ale i tak jsou prostě příšerní!“

„Už ne, prosím tě,“ zachmuřila se žena a položila mi dlaň na ruku.

„Chudák Ogilvy,“ pokračoval jsem, „jen si představ, že tam zůstal ležet, že je snad mrtvý!“

Alespoň mé ženě se tedy nezdálo, že to, co jsem právě zažil, je absurdní. Na smrt zbledla. Když jsem to postřehl, naráz jsem ustal.

„Mohou se klidně dostat až sem,“ hlesla a opakovala to znovu a znovu.

Začal jsem utěšovat ji i sám sebe opakováním všeho, co mi kdy Ogilvy vyprávěl o Marťanech a o tom, proč se nemohou na Zemi nikdy uchytit. Kladl jsem důraz hlavně na gravitační faktor. Přitažlivá síla povrchu Země je ve srovnání s povrchem Marsu trojnásobná. Marťan by tudíž vážil třikrát tolik než na Marsu, třebaže jeho svalová síla by zůstala stejná. Pociťoval by proto své vlastní tělo jako olověný plášť. Toto přesvědčení ostatně panovalo všeobecně. Jak The Times, tak Daily Telegraph například tuto myšlenku zdůrazňovaly na svých stránkách hned následujícího rána a oba deníky přitom přehlédly, stejně jako já, dva další vlivy působící opačným směrem.

Zemské ovzduší, jak už teď víme, obsahuje mnohem víc kyslíku anebo mnohem méně argonu (je jedno, jak se to formuluje) než atmosféra na Marsu. Posilující vliv nadbytku kyslíku u Marťanů nepochybně značně vyvažoval zvýšenou tíhu jejich těl, kterou museli překonávat. Za druhé jsme ignorovali skutečnost, že tak vysoká technická inteligence, kterou se Marťané prokázali, se bezpochyby hravě vypořádá s potřebou účinně nahradit chybějící svalovou sílu.

Jenomže v tu chvíli jsem ještě žádný z těchto argumentů neznal a nezkoumal, a tak z mých rozkladů vycházelo, že šance vetřelců jsou jednoznačně nulové. Víno, jídlo, atmosféra rodinného krbu a potřeba uklidnit nějak manželku vedly k tomu, že se mi obnovil až v nerozumné míře pocit bezpečí a že stoupala má odvaha.

„To byla hloupost, co provedli,“ řekl jsem a vrtěl jsem pohárkem v prstech. „Jsou nebezpeční bezpochyby hlavně proto, že jsou strachy celí bez sebe. Třeba vůbec nečekali, že se tu setkají se životem – v každém případě asi nečekali inteligentní tvory. Když bude nejhůř,“ rozkládal jsem, „stačí jeden dělostřelecký granát do té jejich jámy, a je po nich.“

Mimořádné rozrušující zážitky určitě působily i na ostrost mého vnímání. Vybavuji si dodnes s překvapivou živostí všechny podrobnosti oné večeře. Něžnou, úzkostnou tvář mé ženy, jak na mne hledí zpod růžového stínidla lustru, bělostný ubrus a sklo a stříbro na něm (tehdy si totiž autor filozofických děl mohl dopřát trochu toho drobného přepychu), karmínově rudé víno ve své sklence, to vše vidím s fotografickou přesností. V čele stolu sedím já, uklidňuji se cigaretou, želím Ogilvyho unáhlenosti a předhazuji Marťanům jejich krátkozrakou úlekovou reakci.

Zrovna tak mohl kdysi sedět nějaký rozšafný dodo ve svém hnízdečku někde na Mauritiu a diskutovat o té lodi, co právě připlula, plné nelítostných lodníků bažících po mase. „Jen počkej do rána, má drahá, pak je prostě ukloveme k smrti.“

A to jsem nevěděl, že je to má poslední civilizovaná večeře na celou dlouhou řadu nezvyklých a strašlivých dnů.

8
Páteční noc

Na všech neuvěřitelných a zvláštních událostech onoho pátku mi nejpodivnější připadá způsob, jakým probíhalo skloubení každodenních zvyklostí našeho společenského života s počínajícím řetězem událostí, které nakonec měly všechny ty vžité pořádky rozvrátit do základů. Kdybyste v ten páteční večer vzali kružítko a nakreslili kolem wokingských pískoven kružnici o poloměru pěti mil, pochybuji, že byste vně tohoto kruhu našli člověka – s výjimkou rodinných příslušníků Stenta a oněch tří čtyř cyklistů či několika Londýňanů, kteří leželi mrtví na vřesovišti –, jehož city anebo každodenní zvyklosti by byly příchozími z Marsu nějak dotčeny. Spousta lidí se samozřejmě o válci už doslechla, popovídali si o něm, pokud neměli na práci nic důležitějšího, ale nebyla to taková senzace, jakou by vyvolalo třeba ultimátum dané Německu.

O telegramu, který dal zvečera odeslat chudák Henderson a v němž bylo vylíčeno pozvolné uvolňování šroubového závěru válce, v Londýně usoudili, že je to obyčejná kachna, a redakce večerníku, poté co Hendersona telegraficky požádala o potvrzení zprávy a nedostala odpověď (byl tou dobou už mrtvý), se rozhodla žádné zvláštní vydání netisknout.

Ale i uvnitř onoho pětimílového okruhu zůstávala naprostá většina obyvatel netečná k událostem. Popsal jsem už reakce mužů i žen, s nimiž jsem o tom hovořil. V celém okresu usedali tou dobou lidé klidně k večeři; muži se po práci věnovali zahrádkám, děti se ukládaly ke spánku, odrůstající mládež se toulala po námluvách alejemi, studenti seděli nad knihami.

Tu a tam se sice ozval v uličkách vesnic vzrušenější hovor, hospodské řeči dostaly nové téma, někdo snad rozvířil zájem čerstvější zprávou anebo se svěřil očitý svědek, lidé trochu pobíhali sem a tam, zazněl i výkřik; ale většinou pokračoval navyklý běh dne stejně jako bezpočet let předtím – práce, jídlo, spánek, jako by na obloze žádná planeta Mars vůbec neexistovala. Dokonce ani na nádražích ve Wokingu, v Horsellu a Chobhamu tomu nebylo jinak.

Na hlavním nádraží ve Wokingu vlaky až do pozdních hodin stavěly a zase odjížděly přesně podle jízdního řádu, některé soupravy byly odstavovány na vedlejší koleje, cestující vystupovali, čekali na přípoj, všechno zkrátka probíhalo tím nejobvyklejším způsobem. Nějaký kluk z města, bez ohledu na kolportážní monopol malého Smithe, prodával noviny se zprávami onoho odpoledne. Řinčení vagonů a třesk nárazníků se mísil s jeho výkřiky „Lidé z Marsu!“ Okolo deváté se na nádraží začali objevovat rozrušení lidé s neuvěřitelnými zvěstmi, nevyvolali však o nic víc pozornosti, než by bylo vzbudilo pár opilců. Pasažéři ve vlacích rachotících směrem k Londýnu vyhlíželi z oken vagonů do tmy venku, ale nespatřili nic než ojedinělé mihotavé jiskry vzlétající a hasnoucí v dálce nad Horsellem, narudlou záři a slabý závoj dýmu zahalující hvězdy a pomysleli si, že je to obyčejný požár vřesoviště a nic víc. Na okraji Wokingu stálo půl tuctu vil v jednom plameni. V domcích na pomezí vřesoviště ve všech třech obcích bylo ale světlo a lidé tam zůstali vzhůru až do rozednění.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Válka světů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.