Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

The Beastess

Dokonalost neznamená štěstí
aneb Jak neztratit sám sebe

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 6453. publikaci

Odpovědný redaktor PhDr. Milan Pokorný
Sazba a zlom Antonín Plicka
Návrh a zpracování obálky Antonín Plicka
Formát ePub Antonín Plicka
Počet stran 152
Vydání 1., 2017

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© The Beastess, 2017
© Grada Publishing, a.s., 2017

ISBN 978-80-271-9574-9 (ePub)
ISBN 978-80-271-9573-2 (pdf)
ISBN 978-80-247-5728-5 (print)

Diamant s kazem má větší cenu než ten nejdokonalejší kus štěrku.

KONFUCIUS

Úvod

Otec přísným zrakem prohlíží proti světlu sklenici od hořčice, čerstvě vyleštěnou kuchyňskou utěrkou, jako by šla na výstavu křišťálu. Kdesi u samého dna nachází šmouhu o velikosti mravenčího tykadla. „Podívej se!“ zvolá vítězoslavně. „Tomu ty říkáš umyté nádobí??“ Celá várka našeho „Pikant servisu“ putuje zpátky do dřezu a já do něj liju starý dobrý Jar spolu s vařící vodou v poměru 1 : 1, odhodlána vykartáčovat z těch pitomých hořčičáků duši. Jednou s nimi totiž vytřu svému milému papínkovi zrak: nenajde jedinou šmouhu, jedinou chybičku! Náš rodinný poklad ho prostě jednoho krásného dne oslní naprosto dokonalou (a dokonale zbytečnou) naleštěností – a on konečně uzná, že i já jsem dokonalá. Dokonalá dívka, dokonalá žačka, dokonalá dcera a dokonalá umývačka nádobí… Jen neříkejte, že to k ničemu není. Z takové bezchybně vycíděné sklínky se mu totiž ta voda se šťávou bude jistě pít úplně jinak!

Zní vám to trochu povědomě? Asi jak komu. Hořčice Pikant se už, pokud vím, nějaký ten pátek nevyrábí, Jar se přeskupil do tablet a o nádobí se spolu s ním stará myčka. Klasický obrázek školního dítěte s utěrkou, které doma „musí pomáhat“ (nebo ještě lépe dvou sourozenců, kteří se u toho vždycky do krve pohádají, „kdo bude umývat a kdo utírat“), z českých domácností pomalu mizí. Týká se to i jiných domácích prací, které ještě za mých školních let bývaly nepsanou dětskou povinností, a především prostředkem výchovy k žádoucím vlastnostem „slušného člověka“, jako je pracovitost, pečlivost, svědomitost a vůbec tuhá morálka. Můj táta určitě nebyl jediný, kdo výchovné úsilí popsaného typu koncem sedmdesátých let tak trochu přeháněl. V 21. století se to už tolik nenosí. Nejde jen o to, že práci za nás v čím dál větší míře zastávají elektrospotřebiče. Hodnoty se všeobecně poněkud posunuly, takže nábožné pulírování sklenic již nepatří k rodičovským prioritám. O takovou formu dokonalosti dnes nikdo nestojí. Naopak. Každému bulíkovi je nad slunce jasné, že s úslužnou přičinlivostí a sklopenýma ušima to v životě daleko nedotáhne.

Přesto nám vyrůstají generace doslova posedlé touhou po dokonalosti jiného druhu. Kde jsou ty časy, kdy vzorné žačce stačilo mít samé jedničky a předpisově ustlanou válendu v pokojíčku… Dnešní dívka musí mít především perfektní outfit, make-up, iPhone a posléze i silikony. Prestižní školu by jistě také měla vystudovat. Své výsledky si však už neověří na nástěnce SSM, nýbrž v tvrdém konkurenčním boji. Samé jedničky? No, možná… Ale také průraznost, sebevědomí, sociální dovednosti… Do pětadvaceti by měla vyhrát alespoň jednu missí soutěž, raketově nastartovat kariéru a objevit se na obálce bulvárního deníku se synem bývalého politika. V honbě za úspěchem samozřejmě nesmí zapomínat na osobní rozvoj. Nikoli ovšem podle Zápisníku třinácti bobříků, nýbrž podle stránek lifestylových časopisů, které je nutno sledovat minimálně obden, protože trendy se mění, a kdo není trendy, ten jako by nebyl vůbec. K tomu všemu myslet na „práci s emocemi“, a to zejména v tom smyslu, abychom je dávali tak nějak vhodně najevo (například prostřednictvím charity nebo na Facebooku). V neposlední řadě je tu i povinnost denně dosahovat úúúúžasných orgasmů pod vedením osobního kouče – a od rána do večera si ten život fakt pozitivně užívat. Tvrdá dřina!

Imperativ dokonalosti je navíc čím dál podobnější pro chlapce i dívky, muže i ženy. Nejenže je od něžného pohlaví kromě dokonalého vzhledu požadován i dokonalý výkon, obdobně i naše silnější polovičky musí mít v dnešní době nádavkem k platu a postavení též dokonale oholené nohy a na tváři über cool hipsterský plnovous (tedy über cool je právě v této chvíli – za týden už možná bude totálně out). Popravdě, když jsem před pár lety zjistila, že i muži si píchají do tváří botox a do zadních lící pěchují silikonové vycpávky, „aby se líbili svým partnerkám“, musela jsem se sama sebe ptát: Kam ten svět spěje??

To samozřejmě nikdo z nás neví. Trochu se ale zdá, jako bychom všichni byli pod čím dál větším tlakem. Možná se nemusíme tolik namáhat s pucováním sklenic, zato se však štveme, abychom vydělali na myčku značky Bosch (a příští rok na Miele, poněvadž jí dává přednost Victoria Beckham). Udělat radost tatínkovi, který si namísto poslušné holčičky přeje vychovat Miss World s vlastní mezinárodní firmou, je čím dál složitější. To je jeden z důvodů, proč se pak v dospělosti necítíme šťastní či šťastné ani v lodičkách Jimmy Choo. Když si totiž zdravé sebevědomí neodneseme z domova, ani ten sebevětší úspěch nám ho později nenahradí. Můžeme hledat odpověď v poradnách koučů nebo tzv. sebezdokonalovacích kurzech, má to nicméně jedno úskalí: z jejich motivačních programů, včetně dobře míněného „mějte se rádi, jací jste“, se nakonec může stát jen další bobřík, kterého je potřeba splnit. Těžko se chytá zvláště tehdy, když ani nevíme, kdo vlastně jsme a koho bychom tedy měli mít rádi… A když nás „takové, jací jsme“ nikdy nikdo rád neměl.

Tak schválně – jste-li žena – opravdu se sama sobě líbíte bez make-upu? Já tedy ne. Jenže se stejně každý večer odlíčit musím. A každé ráno mě pak při pohledu do zrcadla napadá, že toto přece nemůžu být doopravdy já – takže si promptně začnu leštit obličej tvářenkou se stejnou důkladností, s jakou jsem kdysi cídila hořčičáky. Budu se pak někomu líbit? Bude mě za to mít někdo aspoň trochu rád? Toť otázka, na kterou budeme hledat odpověď v této knize.

Jak se v knize orientovat

V první části knihy si řekneme něco o tom, jak na naši představu o dokonalosti působí doba a společnost, ve které žijeme. Zevrubněji se přitom budeme věnovat mediálním iluzím a manipulacím, jež nás podvědomě nutí být sami se sebou nespokojení. Tuto nespokojenost často kompenzujeme nákupem čím dál většího počtu věcí, které nepotřebujeme, provozováním činností, které nás ve skutečnosti nijak netěší, a snahou podobat se umělohmotným figurínám a falešným ikonám. Částečné rozluštění hádanky, proč to vlastně děláme, najdete ve druhé části knihy. Její součástí je docela náročná „psychologická hra“, která vám možná pomůže vztáhnout si některé poznatky hlubinné psychologie přímo na sebe. Třetí část nám napoví, kde hledat svou vlastní podobu štěstí. Poradí vám i jeden slavný kouč – a dozvíte se také, že nechat se koučovat není vždycky ten nejlepší nápad. Knihu doporučujeme číst spíše „jak leží a běží“ než na přeskáčku: k mnohým věcem se budeme opakovaně vracet v jiných souvislostech a předchozí text by vám mohl chybět.

Pohled do sebe sama, který v knížce nabízíme, nemusí být úplně jednoduchý – ale určitě bude zajímavější než facebooková stránka Kim Kardashian.

P. S. Připravte si blok a tužku!

1.Co je vlastně dokonalost?

Barbie a Ken

Jakýmsi synonymem vzhledové dokonalosti v postmoderním světě může být panenka Barbie a její mužský protějšek Ken: oba vysocí, extrémně štíhlí, světlovlasí, modroocí, s poněkud nelidskými proporcemi těla i obličeje. Ano – nelidskými. Podivně dlouhé končetiny, vosí pas a „balóny“ (v případě Barbie) se příliš neslučují s možností udržovat rovnováhu, a navíc by u člověka z masa a kostí znamenaly neúměrnou zátěž právě pro ty kosti. Pánové přes metr devadesát a dámy obšťastněné velikostí DD a vyšší mi jistě dají za pravdu, že podobat se Barbie či Kenovi byť v jednom tělesném znaku není ve skutečnosti žádná slast. I člověk s normální šířkou pánve a hrudního koše se při nadprůměrné výšce nebo velikosti poprsí začne dříve nebo později hrbit, obratle se hroutí, ploténky posouvají, břicho vyklenuje… a spotřeba ibuprofenu stoupá. Vypracovat si dostatečný svalový korzet, který by takovou postavu udržel ve správné poloze, stojí velkou námahu pravidelného cvičení a různých jiných opatření. Vzhledově to ve výsledku nemusí být nic moc.

Prazvláštní ovšem nejsou jen těla oněch ideálů krásy od Mattela, ale i jejich obličeje. Barbie i Ken mají nepřirozeně velké oči a nosíky tak malé, až má jeden strach, zda jimi proudí dost vzduchu k okysličení mozkové tkáně. Jistě, jistě, já vím, že umělohmotné hračky žádný mozek nemají. Chtěla jsem jen upozornit na to, že takzvaně krásné rysy našeho „dokonalého páru“ jsou vlastně jakousi přehnanou karikaturou toho, co je ve skutečnosti považováno za přitažlivé. Malý pršáček je jistě roztomilý, jenže v reálu ho nikdo až tak miniaturní vzhledem k ostatním rysům obličeje nemá – a kdyby měl, nelíbilo by se nám to. Stejně tak oči, jež jsou u panenek zvětšeny tak, že odpovídají proporcím tváře miminka, nikoli dospělého člověka. Dívka s takovými kukadly by nás pohledem z očí do očí spíše vyděsila.

„Dizajn“ těchto zdánlivě perfektních loutek by byl u člověka nejen nefunkční, ale dokonce neestetický. Můžeme se o tom částečně přesvědčit, prohlédneme-li si na internetu záplavu fotek a videí „živých Barbie a Kenů“ – dívek a chlapců, kteří se snaží docílit panenkovského vzhledu pomocí plastických operací. Přestože mají své fanoušky, abychom tak řekli „z řad podobně postižených“, většině normální populace se dělá při pohledu na jejich upravenou fyziognomii spíše lehce nevolno. Ne, není to tím, že by plastický chirurg odvedl špatnou práci jako třeba v případě mnohých stárnoucích celebrit, často přezdívaných „zombie“, „monstra“ apod. Problém není ani v tom, že by to „ještě trochu něco chtělo“ (ubrat ještě dvě žebra, přidat ještě jeden nános bílé barvy do očního okolí…). Spíše naopak. Čím více se všechny ty načančané Rusky a Ukrajinky Barbie podobají, tím jsou pro člověka s přirozeně nastaveným vnímáním odpudivější.

Přirozené vnímání krásy

Proč tomu tak je? Povězme si nejprve něco o „přirozeně nastaveném vnímání“ krásy. Míníme tím jakési filtry dané z větší části Matkou Přírodou, nebo chcete-li procesem evoluce, v jehož důsledku jsou nám určité tvary, barvy, vůně, zvuky atd. libé a jiné zase ne. Vůně růží je (skoro) všem přirozeně příjemná – vůně močůvky nikoli. Tvar malého dítěte nebo mladé ženy v nás vyvolá podvědomou touhu po objetí – tvar švába či krysy spustí sebezáchovný impulz zaječet a vyskočit na stůl. Tyto vrozené estetické preference se mohou časem měnit jak v důsledku biologického vývoje, tak vlivem kultury: vzpomeňme jen na rozdíly mezi Věstonickou venuší, Venuší milóskou nebo třeba Botticelliho. Čili neplatí až tak úplně stoprocentně, že všichni muži baží jen a pouze po ženách s velkým rozdílem mezi pasem a boky, protože jim to signalizuje, že dotyčná není těhotná s jiným. Takhle jednoduše to ve velké evoluční hře přece jen nefunguje.

Některé základní parametry přitažlivosti jsou však až na naprosté výjimky všem lidem společné. Přitažlivé je v zásadě to, co je potenciálně užitečné, ať už jako svačinka, či budoucí matka mých dětí. Odpudivé se nám zdají naopak věci ohrožující a nebezpečné. Komputer našeho mozku vyhodnocuje rysy užitečnosti nebo naopak nebezpečnosti velice rychle. Než si to stačíme uvědomit, je mu jasné, že červeňoučké jablíčko právě ze stromu spadlé by se k zakousnutí hodilo – zatímco jeho plastová atrapa na výstavě světového kýče by nijak lahodně nechutnala. Na první pohled může být rozdíl jen minimální. Náš starý dobrý mozek však má své zkušenosti zděděné po předcích, a tak si ve zlomku vteřiny všimne, že ovoce dokonale naaranžované v galerii napodobenin mu jaksi… nevoní. Líbit se mu i může, což o to. Jako dekorace – ne jako potrava.

A teď si představte trochu absurdní věc: že by se totiž to šťavnaté jablko z babiččiny zahrádky pokoušelo vypadat jako jeho umělohmotný bratranec. Zaplatilo by si šlechtitele a botaniky, aby mu přifoukli tvar do perfektní geometrické kulatosti, vytunili barvu do karmínové červeně bez jediné žluté šmouhy, vyleštili mu slupku jako zrcadlo a zbavili ho přirozené vůně (dobrý je na to třeba deodorant s mnohoslibným názvem „Exotic Garden“ – spolehlivě přebije naprosto cokoli v dosahu dvou kilometrů). Máte chuť?

Vnímavý čtenář už jistě tuší, kam tím mířím. Idealizované, „perfektní“ rysy mohou našim smyslům do jisté míry lahodit na hračkách, obrazech, fotografiích a jiných umělých (či uměleckých) výtvorech – na živých tvorech nikoli. Přemrštěná snaha „opravovat přírodu“ k obrazu svému se ve skutečnosti setkává spíše s odporem. Mnozí skalní komentátoři internetových diskusí to pod streamy „živých Barbín“ trefně vyjadřují slovy „tu potkat na ulici, vezmu kramle“, nebo ještě výstižněji „fuj, to jsem se lekl!“. Šestilitrová ňadra pohupující se nad pasem o průměru vodovodní trubky se totiž v kombinaci s kojeneckým nosíkem a dvaceticentimetrovými řasami v přírodě nevyskytují a velmi pravděpodobně ani nikdy nevyskytovala. Naše centrální filtry tudíž neměly pokdy nastavit se tak, aby v popsaném objektu spatřovaly něco, co by mohlo poskytovat rozkoš nebo nedejbože potomky. Celé je to prostě jakési divné – divné, tedy potenciálně nebezpečné, a tudíž podvědomě odpudivé.

Kulturní normy

Představa jablka ve tvaru dokonalé koule bez stopky (a které navíc ani nevoní) je samozřejmě směšná. Živé Barbíny sklízejí ve své extrémní podobě momentálně také spíše posměch. Přesto však velká část žen i mužů považuje pod vlivem médií za normální, nebo dokonce žádoucí „vylepšovat“ svá těla různými podivnými hmotami, vyhlazovat je holítky a zbavovat je přirozeného pachu „exotickou zahradou“ ve spreji. Mužů, kterým při mazlení vadí spoje v uměle napletených vlasech a nemají zájem líbat hyaluronovou výplň ve rtech svých partnerek, je čím dál míň a jejich věková hranice se posouvá do stále vyšších ročníků. Tak jak to tedy je? Rozhoduje za nás stále příroda, co se nám má líbit, a co ne? Nebo už opravdu poroučíme my jí?

Tak nějak napůl. Touha po dokonalosti totiž není nijak nová. Člověk byl vůči svému Stvořiteli (ať už tím slovem myslíme cokoli) vzpurný a neposlušný už „od Adama“. Neustále něco nového vymýšlet a zdokonalovat „dílo boží“ je nám vlastní od počátku světa. Vytváříme tím kulturu, která nás zpětně ovlivňuje a může za určitých okolností biologicky vrozené vzorce vnímání a chování v našem mozku přepsat. Dosti často při tom dochází k docela bizarním posunům měřítek krásy, jak se můžeme přesvědčit z vykopávek (už zmíněná Věstonická venuše) nebo u zástupců takzvaných přírodních kultur. Stačí se podívat, co se sebou provádějí například některé kmeny v Africe – od vkládání dřevěných destiček do rtů přes vykrmování děvčat do monstrózní obezity až k ženské obřízce… V Číně bylo svého času v módě zmenšování dívčích chodidel, v Thajsku si ženy prodlužují krk kovovými kroužky a mnozí Maoři na Novém Zélandu se dodnes tetují po celém těle tak, že připomínají tkané koberce. Zkrátka, nic nového pod sluncem. Oproti nim jsme se svou trochou silikonu pod kůží vlastně břídilové.

Aby se však takovéto odchylky od přirozeného pojetí krásy ujaly, je zapotřebí dlouhodobého a soustavného kulturního tlaku. Průměrného Evropana byste za normálních okolností jen těžko přesvědčili, aby toužil po Thajce s půlmetrovým krkem – anebo po Barbie. Nicméně pokud by byl přinucen strávit zbytek života v chýši kmene Paduang nebo kdyby se mu módní průmysl rozhodl prodat Barbínu jako nezbytný doplněk image, změnil by po čase názor. Totéž se například děje, když nám maminka od útlého věku vštěpuje, že vyholování těla je hezké a hygienické – a první žiletku nám pro jistotu koupí už ve dvanácti: příroda tu dostane jaksi na frak. Většině lidí, kteří na to od mládí nebyli zvyklí, to přitom připadá docela ošklivé. Vyholené osoby je nepřitahují jako sexuální partneři, nebo je dokonce považují za perverzní. Teprve když jsou v našem okolí takoví všichni, přestane to být „divné“ a stane se z toho norma krásy, případně kulturnosti a nevím čeho ještě.

Rozdíl mezi přirozeným nastavením a kulturním tlakem lze opět velmi dobře pozorovat na internetových fórech. Pod fotkami lehce oplácaných (tzv. plus size) modelek se muži vychovaní k obdivu vůči modelingové superštíhlosti předhánějí v hlasitých projevech znechucení. Ti odvážnější ovšem řeknou jednu důležitou pravdu: „do postele dobrý, ale na chození bych se styděl“. Mluvíme tu o holkách „krev a mlíko“, tj. maximálně do velikosti 40–42, nikoli o dámách nezpochybnitelně obézních či obludně tlustých, jež se na módních molech v honbě za senzací rovněž čas od času objeví. Při pohledu na takovou jen velmi mírně oblou „šťabajznu“ pocítí tedy i mladík zpitomělý anorektickými idoly spontánní příliv temné atavistické vášně. Na rande by s ní ovšem nešel, poněvadž by se ztrapnil před kamarády. V mladém muži se v té chvíli sváří klasické nature versus nurture (příroda s výchovou či kulturou) a to, co by se mu normálně líbilo, pod tlakem módního diktátu zavrhne.

Proč se dětem líbí velké oči

Vraťme se na chvíli opět k mattelovským panenkám. Proč se nám – a hlavně dětem – vlastně líbí? Vliv kultury, který jsme si právě vysvětlili, tu nehraje až takovou roli. Trik jejich přitažlivosti pro děti spočívá v tom, že vše, co je obecně považováno za hezké, je na nich zcela záměrně a především neúměrně přehnáno. Výrobci hraček a animátoři dětských filmů si všimli, že děti nejvíce zaujmou objekty s několika zjednodušenými a zvýrazněnými typickými znaky. Nemožně velké oči mají nejen kýčovité figurky západního střihu (Barbie a Kenem počínaje a Kačerem Donaldem konče), ale i docela obyčejní plyšoví medvídci a nám tak drahé ryze české postavičky jako Rákosníček, kocourek Modroočko či Spejbl s Hurvínkem. Na děti to zabírá, poněvadž jejich nezralá nervová soustava ještě není dost dobře schopna rozlišovat nuance (jemné rozdíly) a dříve se „chytí“ na to, co přímo „bije do očí“. Nabídneme-li předškolákovi fotku kotěte a obrázek Hello Kitty, vybere si většinou onu nechutně přeslazenou variantu „kočkovitosti“. Proč?

Mozek malého děcka správně vnímá, že mládě kočky má větší hlavu v poměru k trupu a větší oči v poměru k hlavě než dospělá micka. Na základě toho rozezná tyto znaky jako „roztomilé“, tj. patřící někomu, kdo není nebezpečný, potřebuje ochranu, lze si s ním pohrát apod. Nicméně dříve si „roztomilosti“ všimne, jsou-li poměry velikosti očí, hlavy atd. několikanásobně zveličeny. Z obdobných důvodů jsou u dětí v oblibě výrazné až křiklavé barvy (také jste zoufalí z neonově růžové výbavy vaší malé neteře?).

Většina lidí z této vývojové fáze vyroste a v dospělosti začne dávat přednost přirozeným proporcím. Každý z nás si občas rád zavzpomíná na dětství u večerníčku s vílou Amálkou a někdy, když je mu obzvlášť smutno nebo má chřipku, možná i na chvíli ukradne plyšáka své ratolesti: hebký kožíšek a veliké bezelstné oči ho ukonejší podobně jako kdysi maminka. Za normálního života běhu se však dospělý člověk na efekt upravenou krásou dětských hrdinů příliš nedojímá. Naopak, v závislosti na míře a konkrétních okolnostech mohou takové projevy působit až trapně a být ostatním nepříjemné. Tolerovat se do jisté míry dají jen u adolescentních slečen do dvaceti let. O růžové kabelčičce a tričku s obrázkem Mickey Mouse (ano, už zase letí) si možná pomyslíme svoje – ovšem je-li holce sladkých sedmnáct, mávneme nad tím rukou. Když se mi s neonovou mašlí ve vlasech a tetováním Hello Kitty na paži představila jistá čtyřicetiletá žena jako moje sekretářka, jen jsem naprázdno polkla.

Infantilní trendy ve společnosti

Moje slečna sekretářka (snad mi odpustí, hlavně ale neumí česky a nikdy se to o sobě nedočte) byla jistě poněkud výstřední výjimkou – stejně jako jí dosud jsou „živé panenky Barbie“. Svým vzezřením přestárlé holčičky vzbuzovala údiv a leckdy i špatně maskované zděšení. Nicméně jakousi infantilizaci (zdětinšťování) módních trendů můžeme pozorovat i v širším měřítku. Příkladem za všechny je móda čepic se zvířecími oušky (případně i s obrovskými kukadly a malinkými čumáčky). Potkat v Londýně drobnou Korejku v takové pandí čepici nechá jednoho na pochybách, s jakým živočišným druhem má tu čest.

To ovšem stále nic není oproti módnímu šlágru s nepřeložitelným anglickým názvem onesie. Název má vyjadřovat, že oděv se skládá z toliko jednoho kusu (one = jeden). Jde o kombinézu na zip ve stylu kojeneckých dupaček s kapucí – a samozřejmě opět také s oušky, čumáčkem, skvrnami či pruhy podle toho, jaké zvíře má představovat. Často nechybí ani ocásek. Toto oblečení není míněno jako pomůcka pro pedofilně-zoofilní sexuální hrátky, nýbrž pro běžné nošení do města. Nejsem si jista, nakolik se tento outfit ujal u nás, leč v Británii v něm lze (v době, kdy píši tuto knihu) skutečně vidět na ulici lidi i dobře přes třicet. (Moje drahá sekretářka si ho nepořídila jen proto, že koťátka se ve velikost 4XL nevyrábějí). Onesie se jako domácí oblek nabízí i v zásilkových katalozích pro střední věk (muže i ženy). Nikoli sice se zvířecím potiskem a oušky, přesto si však zkuste představit např. svého tatínka, jak sleduje tenisový turnaj v bavlněných dupačkách…

Bláznivost? Výstřednost? Normální člověk by si to na sebe nevzal? Noooo… Zralá žena, která chodí do práce oblečená jako tříleté batole, zvedne – anglickou frází řečeno – nejedno obočí (to raise eybrows značí dát najevo pohoršený údiv). Psycholog či psychiatr začne možná i uvažovat o nějakém druhu poruchy osobnosti. Nabízí-li však kojenecké oblečky pro dospělé nejen extravagantní návrháři, ale i masové řetězce, v důsledku čehož hrozí, že by si je časem mohla oblékat velká část populace, možná je „něco shnilého ve státě dánském“. Apokalyptické vize pracovních uniforem v podobě tygříků (šéfové) a králíčků (dělný lid) se pravděpodobně nedočkáme. Avšak hranice mezi nezralostí či „bláznivostí“ jednotlivce a infantilní až chorobnou tendencí celé společnosti může být někdy nebezpečně tenká…

Komu se to vlastně chceme podobat?

Představme si typickou modelku. Je vyšší a podstatně štíhlejší než průměrná žena. S výškou se již narodila, ovšem „velikosti nula“ dosahuje prakticky vždy drastickými dietami, nadměrným cvičením, celkově nezdravým životním stylem a někdy i užíváním drog zrychlujících metabolismus. Na mnohých příkladech u nás i ve světě (nechceme nikoho konkrétního jmenovat) jsme mohli názorně vidět, že slečny, které se před kamerami naoko cpou dorty, aby dokázaly, že „jejich krása je přirozená“, ve skutečnosti trpí anorexií či bulimií. Jsou tedy nemocné a přírodní výběr by jim určitě nedal přednost, kdyby do toho měl co mluvit. Až na naprosté výjimky mají všechny modelky prsní implantáty. Částečně zřejmě i proto, aby kompenzovaly vliv podvýživy; stalo se to však už takovou samozřejmostí, že silikony nosí i středoškolačky (a v některých zvlášť dobrých rodinách, zejména v USA, dostávají poukaz na augmentaci k narozeninám i desetileté děti). Zásahy plastických chirurgů zde ovšem nekončí. Mezi modelkami a jinými celebritami jen těžko najdeme exemplář, který by už okolo dvacítky neměl přifouknuté rty a tvářičky napíchané botoxem. Kromě několika výrazných brunetek je většina z nich odbarvená na blond, přičemž jejich vlastní vlasy představují tak čtvrtinu „sexy“ délky, kterou se pyšní. Silné nánosy líčení samozřejmě zvětšují oči, zvýrazňují lícní kosti, potlačují byť jen mírně větší nosy – a vůbec všechno, čím se ta která dívka odchyluje od „univerzálně krásného“ průměru. Na co nestačí líčidla a mágové estetických klinik, to se upraví do žádoucího tvaru ve Photoshopu. Je to stále tatáž písnička: prodloužíme nohy, zúžíme pas a boky, napumpujeme ňadra a rty, zvětšíme oči, zmenšíme nos…

V čem se tedy průměrná modelka liší od zjevně naprosto ujeté a většinou lidí doposud vysmívané „živé Barbie“? (Mužští čtenáři nechť mi prosím prominou, že nedávám stejný prostor Kenovi. Jako ženě se mi jaksi líp popisuje Barbie, a navíc chovám vůči mužskému intelektu natolik politicky nekorektní důvěru, že nepochybuji o jeho schopnosti si maskulinní protějšek mých popisů analogicky domyslet.) Trochu jsme odbočili… Takže v čem se liší modelka od Barbíny? V zásadě jenom v množství plastických a jiných úprav: ještě jsem například neslyšela o běžné modelce, která by si nechala odstranit žebra, a většinu z nich lze stále poznat i po odlíčení. Rozdíl je i v tom, že má k dispozici tým profesionálů od vizážistů přes fotografy až k počítačovým grafikům, jejichž úkolem mimo jiné je, aby výsledek umělých zásahů do dívčina vzhledu vypadal ještě jakžtakž „přírodně“ a uvěřitelně.

U modelek na rozdíl od Barbín je tedy míra zkrášlovacích procedur teoreticky stále v mezích toho, co je lidské oko schopno vnímat jako přirozené – alespoň na fotkách, ve filmu nebo z dálky na pódiích a přehlídkových molech. Proto i přes svou umělost obvykle nevzbuzují odpor, ale touhu (v mužích) či závist (v ženách). Setkání „nablízko“ ovšem může být zklamáním. Ne z toho důvodu, že bychom lépe viděli různé vzhledové nedokonalosti, ale protože obvykle vyplyne najevo nepřirozenost. Boky jsou bez zkreslení digitální kamerou trochu moc úzké, hrudník přespříliš napěchovaný (oblíbený to výraz bulvárních novinářů), obličeji schází výraz, úsměvu vřelost. Většině lidí mimo showbyznys se to prostě nijak zvlášť nelíbí. Možná nebudou přesně vědět proč, ale zkrátka je to divné. Skoro tak divné, jako když na vás zamrká živá Barbína…

Postupem doby lze pak v reakcích publika na tento druh krásy pozorovat několik protichůdných trendů. Na straně jedné se divák časem naučí rozeznávat faleš i zdálky a na fotkách a iluzi „dokonalosti“ až tak snadno neuvěří. Dost dlouho například trvalo, než normální smrtelníci a smrtelnice pochopili (a pochopily), že modelínám opravdu nerostou vlasy až do pasu… Dnes se podíváme na kteroukoli dlouhovlásku a automaticky komentujeme slovem fake. Na straně druhé si na to pomalu zvykáme jako na normu. Starší pánové vám i dnes řeknou, že raději hladí prsa vytahaná po dětech než tuhé medicinbaly. Mladí muži však už berou spíše v úvahu, že silikony jsou prostě in, a více jim záleží na tom, jak bude jejich holka vypadat na selfíčku na Facebooku, než nakolik je „příjemná do ruky“. Dočkáme se možná i generace, která už umělá ňadra od přírodních nerozezná, protože umělá budou zkrátka všechna. Jednoho dne to definitivně přestane být divné: stane se z toho kritérium krásy a možná se i objeví teorie o tom, jak to prospívá zdraví…

Ptáte se, kam jsme se to dostali?? Do bodu, kdy možná budeme potkávat Barbie běžně na ulici za ruku s Kenem v levhartím onesie… Ne? Přeháním? Jak daleko myslíte, že je od prsních implantátů k odebraným žebrům? No, dobře. Možná daleko. Možná několik let či desetiletí mediálních masáží. Možná se to nikdy nestane díky ústavu pro genderová studia. Princip je však naprosto stejný. Snažíme se podobat dětským hračkám, jejichž záměrně přehnané rysy „krásy“ a „roztomilosti“ cílí na rozpoznávací schopnosti nezralé nebo řekněme primitivní nervové soustavy. Ne že bychom všichni byli až tak nedospělí či mentálně nedovyvinutí. Nicméně se to po nás chce – protože to dobře, a hlavně snadno nese. Nepodlehnout tomu si žádá odvahu nezkaženého malého chlapce z Andersenovy pohádky, který by ukázal na císaře módního průmyslu a nahlas by řekl: „Dyť je to ošklivý!“

Obchodníci s iluzemi

Ačkoli jsme si v první kapitole povídali jen o vzhledu či fyzické kráse a podstatnější hodnoty zatím nechali stranou, narazili jsme hned zkraje na velmi složité vztahy mezi přírodou, kulturou, psychologickým vývojem osobnosti a neviditelnou rukou trhu (nebo spíše jejími velmi dlouhými marketingovými prsty). Všechny jmenované aspekty našeho života se navzájem ovlivňují a není vůbec snadné se v nich vyznat: důkladný rozbor by vydal na tlustou evolučně-biologicko-psychologicko-sociologicko-ekonomickou knihu plnou cizích slov a odkazů na vědecké výzkumy. Něco takového samozřejmě nemáme v plánu. Přesto si některé souvislosti alespoň letmo naznačíme z hlediska toho, jak se promítají do naší vlastní touhy po dokonalosti a po štěstí. Jak už sám název knihy napovídá, dosažení dokonalosti ať už vzhledu, či života není nutnou podmínkou štěstí. Mnohé autority a reklamní agentury nás sice dosti vehementně přesvědčují o opaku, my se však na dalších stranách pokusíme poodhalit, že s námi nehrají fér. Možná u toho i zjistíme, že dokonalost, stejně jako císařovy nové šaty, vlastně neexistuje…

Reklamní pasti: sex…

Zamyslíme-li se nad tím, co nejlépe prodává jakékoli zboží, napadne nás asi jako první sex. Polonahé krasavice a různé jiné erotické symboly provázejí reklamu na kdeco od luxusních aut až po zednické lžíce. K sexuálním tématům při své propagaci sahají dokonce i politické strany a vysoké školy (opět nebudeme jmenovat, ale pokud sledujete Sexistické prasátečko, jistě víte, o čem je řeč). Je úplně jedno, kolika feministkám, moralistům či docela obyčejným „slušným lidem“ to vadí a kolik anticen se v tomto oboru rozdá. Sexuální pud máme všichni a na signály s ním spojené reagujeme, ať chceme, nebo ne. Výrobek propagovaný sexy kočičkou si koupí více mužů, ale i žen. Muži podlehnou dojmu, že spolu s novou sbíječkou si kupují i onu slečnu, která se u ní nakrucuje. Ženy se s figurantkou ztotožní, a kromě parfému, do něhož je „oblečena“ dechberoucí tygřice na křídovém papíře luxusního časopisu, rády zaplatí za iluzi, že i ony se díky němu promění ve svůdného vampa. Rozdíly jsou jen v tom, že se lidé dle svého založení, intelektu a vzdělání nechají zlákat buď naprosto vulgárními sexuálními motivy (holce rozkročené na myčce u Renaultu stéká pěna z mycí houby za výstřih i rozepnuté kraťasy, přičemž značka automobilky na nás sugestivně mrká přesně ve středu mezi jejíma nohama), nebo nás spíše osloví scény takzvaně decentní (silueta dvou mladých lidí sledujících západ slunce je vyfocená přes měkký filtr tak, že z jejich nahoty vlastně nic nevidíte, zatímco logo cestovní kanceláře se nenápadně choulí někde v rohu).

Brojí-li někdo proti tomu, většinou je v diskusích udolán argumenty typu „vždyť je to přirozené!“ (ano, je) a zostuzen poukazem na to, že „má určitě nějaký problém“ (jaký asi…). Nemá vcelku smysl zdůvodňovat svou nelibost tím, že bychom si tuto svou báječnou přirozenost, totiž erotiku, rádi ponechali jako něco ryze intimního a taky trochu svátečního pro někoho, s kým nás pojí hluboký cit. Sex se nám prostě vnucuje a vnucovat bude bez ohledu na čas, místo i osobní preference. Někomu se sice už čistě z přesycení lechtivými tématy dělá trochu šoufl, většina populace se však na ně spolehlivě chytí jako kapr na obarvené těsto – a je vyděláno. Nakonec, nic až tak dalece proti tomu. Ráda se přiznám, že jsme ve třinácti chodily s kamarádkou do legendárního módního domu Ostravica okukovat plakát neskutečně namakaného borce pouze ve slipech (což byl tenkrát žhavý módní hit) a že to nesmírně vhodně doplnilo suchou teorii z hodin zdravovědy pro sedmý ročník základních škol. Sexuální osvěta (pardon, reklama) může mít tedy i své kladné stránky. To, že jsme prostřednictvím erotiky všichni snadno manipulovatelní a že toho kdekdo využívá, je starý známý fakt. Jaksi se s tím počítá.

… a děti

Možná vás teď napadá, jak jde erotika v reklamě dohromady s infantilizací módních trendů a měřítek krásy, o nichž jsme mluvili v předchozí kapitole. Kupodivu docela dobře. Vždyť i na té Barbie jsou dětinské jen některé rysy. Tvářička nevinného děvčátka – zato tělo, které by nejlépe slušelo luxusní prostitutce. Přehnané jsou na ní jak obličejové proporce dítěte, tak sekundární pohlavní znaky zralé ženy. A není sama. V přiléhavých miminkovských onesie, abychom se drželi názorných příkladů z předchozí kapitoly, se mimo jiné velice rajcovně rýsují oblé dívčí zadečky i těsně obepnutá „pánská chlouba“ (či jak se tomu bulvárně říká). Hravá zaječí ouška a ocásky koneckonců znal už Playboy neboli věčně nedospělý chlapec – který ovšem miluje „peníze, moc a sex“. Jinými slovy, kombinace sexuální vyzývavosti s dětskou nezralostí a „roztomilostí“ je celkem běžná a často nám ani nedochází, že nám ji někdo nenápadně podsouvá. Nu, jedná-li se o dospělé, proti gustu…

Nesouhlasíte? Tušíte nebezpečí? Celkem správně, poněvadž trend jde i opačným směrem. Nejenže se manažeři různých soutěží Miss nestydí ničit život šestnáctiletým slečnám příslibem zářné modelkovské kariéry. V dětských soutěžích krásy (asi nejznámější je americká Toddlers and Tiaras) mají nabarvené vlasy, nalakované nehty, vybělené zuby a často i silikonové prsní a hýžďové implantáty už tříletá batolata. Ne, nepřeháním. Anglicky toddler znamená batole: název soutěže by se dal přeložit jako „Batolata s korunkou krásy“. Děti, které umí sotva chodit a mluvit, jsou za účelem získání korunky (a pěkného balíku dolarů) chirurgicky upravovány a posléze předváděny jako cvičené opice v sexuálně vyzývavých šatečkách, nešetříce přitom lascivními gesty. Děcko se to naučí stejně snadno jako „Kolo, kolo mlýnský“ na školní besídku – co by ne… Zadejte si do Googlu „Baby Beauty Pageant“ a prohlédněte si důkladně všechny obrázky – já klidně chvilku počkám. Nu? Ještě stále jste přesvědčeni, že se z nás všech za pár let nestanou silikonové barbínovské klony?

Ano, já vím. Psychologové před „erotizací dětství“ (což je jen odvrácená strana „infantilizace dospělé sexuality“) už dlouho varují. V některých státech byly podobné zločiny na dětech i zakázány. Máme tu navíc vždy bdělý ústav pro genderová studia, jakož i závažné hrozby ze strany tak trochu jiné kultury, jež naší proměně v infantilní sexsymboly pravděpodobně přece jen zabrání. Bavíme se tu ale o tom, čím nás momentálně masíruje módní průmysl, reklamy a jiné druhy propagandy – co nám předkládají jakožto vzor dokonalosti hodný následování. A vychází nám z toho mechanická plastová hračka, napůl dítě, napůl vykřičená sexuální loutka, kterou lze ovládat jednoduchými tlačítky rozmnožovacího pudu a několika sentimentálních emocí.

Že takoví nejste, ba ani nikdo ve vašem okolí? No, já také ne. To jen někdo „kdesi nahoře“ se nás snaží přesvědčit, že bychom měli chtít se přesně takovými stát…

Vyvolení

Nejen sexem živ je člověk. Vydělávat lze i na lidské touze po výjimečnosti, nadřazenosti či zvláštním zacházení. Komu by nedělalo dobře být aspoň chvíli V. I. P., tj. very important person, česky „velmi důležitá osoba“? Nemuset čekat s ostatními ve frontě, dostat na palubě letadla skleničku šampaňského, být pozván na večírek s Agátou v SaSaZu… Za „kartičku nejvyšších výhod“ si leckdo rád připlatí. Otázkou je, kde na to vzít – jak přijít k moci a penězům, jak se pozvednout nad dav, který se protlouká životem ve stísněných prostorách economy class?

Nejjednodušší je se „se stříbrnou lžičkou v puse“ zkrátka narodit – jenže to není dáno mnohým. Ti, co nemají to štěstí, se o členství v klubu V. I. P. musí velmi pracně ucházet. Mohou se třeba pokusit zbohatnout poctivou prací zdravotní sestry nebo pečením tradičních moravských koláčů. Dřina od nevidím do nevidím se jistě časem vyplatí a ctižádostivý adept či adeptka si za nějakých pár let bude moci koupit lístek 1. třídy na okružní plavbu po Máchově jezeře. Nebo se můžete dostat mezi mocné kupříkladu jakožto lokální podnikatel v zemědělství. Nenarazíte-li úplnou náhodou na mnohem mocnějšího konkurenta, budete si brzy válet šunky na Havaji a mít své vlastní křeslo v parlamentu. Stačí jen nebýt líný…

Ťukáte si na čelo? Myslíte si, že si z vás dělám legraci? Máte samozřejmě pravdu. Není třeba rozebírat, že drobnou každodenní prací, službou a péčí o druhé ani podnikáním či obchodováním „v malém“ ještě nikdy nikdo nezbohatl. Chcete-li patřit mezi vyvolené, je v první řadě nutné zvolit si správný obor: politika, manažerství nadnárodních firem, bankovnictví, showbyznys, bulvární žurnalistika či plastická chirurgie skýtají daleko lepší možnosti finančního rozvoje… S výběrem vám rádi poradí zkušení osobní koučové (tak za patnáct set na hodinu).

Kouč vás kvalifikovaně přivede na cestu k pochopení vašich nejvnitřnějších tužeb – toho, co doopravdy chcete. Možná jste si doposud mysleli, že ze všeho nejvíce vás baví zpívat dětem v mateřince „Kočka leze dírou“. Svůj pocit vnitřního naplnění jste hledali v nadšených dětských očkách, nebo dokonce ve vágním pomyšlení na to, že povznášíte další generaci českého národa. Jen vás u toho tak trochu štvalo, že vám do výběru písní mluví manželka místního sponzora a že vaše vlastní děti chodí v botách z jejího dobročinného bazaru. Nu což! Stačí pár sezení u lifestylového odborníka a od nesobecké lásky k hudebním tradicím své vlasti se prokoučujete až k poznání svých evolučně mnohem starších pocitů, jako je například (z)dravá závist, soutěživost a nutnost uspokojení podvyživeného ega. S tím už lze něco dělat!

Můžete se dejme tomu přihlásit do jedné z nespočetných televizních soutěží či reality show, v nichž výborně zužitkujete jak své muzikální vlohy, tak sociální cítění. Veršovanou historkou o starém zpěvníku po babičce, který jste našli na půdě polorozbořeného domu coby osudový ukazatel vašeho životního směru, si získáte srdce milionů televizních diváků. Ti nažhaví své smartphony, odešlou esemesky, vy postoupíte do dalšího kola, zaplatíte svému koučovi zálohu na závěrečnou motivační lekci… A pak už se miliony pohrnou samy. Pokud ovšem nevyhraje Vladko Dobrovodský – protože všichni víme, o čem tyhle televizní šaškárny hlavně jsou.

O čem jsou? O těch nejnižších lidských hnutích. O dětinsky trapné touze předvádět se, získávat pozornost stůj co stůj, vyhrávat, aniž bychom se museli doopravdy snažit, nechat se obdivovat jen za to, že vůbec jsme… Tak trochu jako v mateřské škole: náš Pepíček už umí „Kočka leze dírou“… a naše Mařenka už udělala bobeček do hrníčku… a co váš Jenda? No, náš Jeníček mě vždycky úžasně zkope na nákupech v Tescu… Honem rychle, vytáhněme founy, natočme videjko a šup s ním na YouTube – ať to má aspoň čtyři kila lajků!

Rozplývají-li se rodiče nad podobnými projevy svých tříletých ratolestí, je to většinou otravné, ale v některých případech to i chápeme: předškolní dítko potřebuje pochvalu i za jednoduchou říkanku, ba někdy i za to hovínko v nočníku. Shovívavost tatínků a maminek vůči hysterickým scénám v sámošce či autobuse tolerujeme už méně, leč i to se dá ještě tak nějak vzít: vždyť s dětmi v tomhle věku je to vážně těžké! Procházejí si svou fází takzvaného infantilního narcismu (budování lásky a obdivu k sobě samému) a máma s tátou u toho kolikrát ztrácejí poslední zbytky zdravého rozumu. Kdo z nás to nezažil! Kdo by nepochopil!

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dokonalost neznamená štěstí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.