John Grisham

SPOLEČNÍK

THE ASSOCIATE

Copyright © 2009 by Belfry Holdings, Inc.

Translation © Veronika Volhejnová, 2010

ISBN 978-80-242-5763-1

Věnováno

Steve Rubinovi, Suzanne Herzové, Johnu Pittsovi, Alison Richové, Rebecce Hollandové, Johnu Fontanovi a vůbec celé partě z Doubleday

1

Pravidla Newhavenské juniorské ligy stanovila, že každý hráč musí v každém zápase odehrát nejméně deset minut. Byly povoleny výjimky – když některý hráč rozčílil trenéra neúčastí na tréninku nebo porušením jiných pravidel, mohl trenér před zápasem nahlásit zapisovateli, že ten a ten nebude kvůli přestupku hrát vůbec, nebo jen minimálně. V Lize to ovšem neviděli rádi; byla to koneckonců soutěž spíš rekreační než výkonnostní.

Ze zápasu zbývaly čtyři minuty. Trenér Kyle se podíval na lavičku, kývl na zamračeného, naštvaného malého kluka jménem Marquis, a zeptal se: „Chceš hrát?“ Marquis místo odpovědi došel k zapisovatelskému stolku a čekal na zapískání. Přestupků měl víc než dost – vynechával tréninky, chodil za školu, známky měl mizerné, školní uniformu ztratil a byl sprostý jako dlaždič. Vlastně se za těch deset týdnů a patnáct zápasů stačil prohřešit proti úplně každému z těch nemnoha pravidel, která se trenér snažil prosazovat. Kyle si už dávno uvědomil, že jakékoli nové pravidlo jeho hvězda okamžitě poruší, a tak svůj seznam zkrátil a pokušení přidávat nové příkazy statečně odolával. Nefungovalo to. Snažil se zvládnout deset kluků vyrůstajících v centru města po dobrém, a výsledek? Red Knights byli v zimní části ligy v kategorii do dvanácti let beznadějně poslední.

Marquisovi bylo teprve jedenáct, ale zjevně to byl nejlepší hráč na hřišti. Radši sám střílel a útočil než přihrával a bránil, a teď během dvou minut prosvištěl přes celé hřiště, mnohem mohutnější hráče obešel, přelstil nebo přes ně jednoduše prorazil, a připsal si šest bodů. Jeho průměr byl čtrnáct, a kdyby směl hrát víc než půlku zápasu, nejspíš by jich nadělal třicet.

Byl tudíž naprosto přesvědčený, že on teda fakt žádný tréninky nepotřebuje.

I přes tuhle exhibici bylo vítězství nedosažitelné. Kyle McAvoy seděl tiše na lavičce, sledoval hru a čekal, až vyprší čas. Ještě jeden zápas a sezona bude u konce – jeho poslední sezona basketbalového trenéra. Za dva roky vyhrál asi desítku zápasů, dvě desítky jich prohrál a ptal se sám sebe, jak může člověk se zdravým rozumem dobrovolně dělat trenéra na jakékoliv úrovni. Aspoň tisíckrát si už říkal, že to dělá pro ty kluky – pro kluky bez tátů, z rozpadlých rodin, pro kluky, kteří potřebují nějaký pozitivní mužský vliv. A pořád ještě tomu věřil, jenže po dvou letech, kdy dělal chůvu, hádal se s rodiči, když se vůbec obtěžovali přijít, handrkoval se s ostatními trenéry, kteří se nerozpakovali podvádět, a snažil se ignorovat nedospělé rozhodčí, kteří nerozeznali blokování od útoku, toho měl až po krk. Svůj díl společensky prospěšné práce už odvedl, přinejmenším v tomhle městě.

Sledoval hru, čekal, občas zařval, protože to se u trenérů předpokládá. Rozhlédl se po poloprázdné tělocvičně; nacházela se ve staré cihlové budově v centru New Havenu a dětská liga se tu hrála už padesát let. Na tribuně seděla hrstka rodičů a všichni čekali na závěrečný klakson. Marquis znovu skóroval. Nikdo nezatleskal. Red Knights prohrávali o dvanáct bodů a do konce zápasu zbývaly dvě minuty.

Na druhém konci hřiště, pod stařičkou výsledkovou tabulí, vešel do dveří muž v tmavém obleku a opřel se o skládací sedadla. Vypadal tu nápadně, protože byl bílý. Ani v jednom týmu nehrál jediný běloch. Krom toho měl na sobě oblek, který byl buď černý, nebo tmavomodrý, a k němu bílou košili a vínovou kravatu, a přes to všechno baloňák, který ho jasně označoval za policistu nebo agenta FBI.

Trenér Kyle toho člověka náhodou zahlédl vejít a pomyslel si, že ten chlap tu působí jako pěst na oko. Nejspíš je to nějaký detektiv, možná z protinarkotického – třeba tu hledá dealera. Nebylo by to poprvé, co v téhle tělocvičně někoho zatkli.

Agent/policajt se opřel o sedačky, vrhl dlouhý a podezíravý pohled na lavičku Red Knights a pak jako by se zadíval na Kyla. Ten mu pohled chvilku oplácel, ale pak mu to začalo být nepříjemné. Marquis hodil na koš skoro z poloviny hřiště, samozřejmě minul nejen koš, ale i desku, a Kyle prudce vyskočil, rozhodil doširoka ruce a zavrtěl hlavou, jako by se ptal: Proč? Marquis ho ignoroval a líně se odloudal zpátky do obrany. Hloupý faul zastavil čas a prodloužil utrpení. Kyle se zadíval na střelce trestného hodu, ale na okamžik i za něj – ten agent/policajt tam pořád ještě stál a nezíral na hřiště, ale přímo na trenéra.

Pětadvacetiletému studentovi práv, který nemá záznam v trestním rejstříku ani žádné ilegální zvyky či sklony, by přítomnost a pozornost člověka vykazujícího všechny známky toho, že patří tím či oním způsobem ke strážcům zákona, vlastně neměla působit vůbec žádné starosti. Jenže u Kyla McAvoye to tak nebylo. Pochůzkáři a dopraváci mu nevadili. Ti jsou placení prostě za to, aby reagovali. Ale takoví v tmavých oblecích, co jsou vycvičení kutat hluboko a objevovat tajemství – tyhle typy ho pořád ještě vyváděly z míry.

Třicet vteřin do konce a Marquis se hádal s rozhodčím. Před dvěma týdny poslal rozhodčího nevybíravě kamsi a byl za to vyloučen do konce hry. Trenér Kyle na svou hvězdu zařval, jenže ta ho jako obvykle vůbec neposlouchala. Pak se rychle ohlédl, jestli je agent/polda č. 1 sám, nebo jestli se k němu přidal agent/polda č. 2. Ne, žádný další.

Další hloupý faul, a Kyle houkl na rozhodčího, ať na to kašle. Sedl si a setřel si prstem pot z krku. Byl začátek února a v tělocvičně nebylo žádné zvláštní horko.

Tak proč se potí?

Agent/polda se nepohnul ani o centimetr; dokonce to vypadalo, že na Kyla zírá s potěšením.

Konečně se ozval stařičký klakson. Zápas byl zaplaťbůh u konce. Jeden tým jásal a druhému to bylo fuk. Hráči obou se seřadili, povinně se pozdravili plácnutím do zdvižených rukou a řekli si: „Dobrej zápas, dobrej zápas“ – tenhle rituál měl pro dvanáctileté kluky právě tak málo smyslu jako pro vysokoškolské hráče. Když Kyle gratuloval trenérovi soupeřů, podíval se přes hřiště. Ten běloch byl pryč.

Jak pravděpodobné je, že čeká venku? Samozřejmě že to byl stihomam, jenže ten se v Kylově životě usadil už tak dávno, že si ho teď zkrátka přiznával, vyrovnával se s ním, jak to šlo, a prostě žil.

Red Knights se sklesle odloudali do šaten pro hosty, což byl stísněný prostor pod prověšenou tribunou na domácí půlce. Trenér Kyle tam k nim pronesl povinný povzbudivý projev – snažili jste se, nedali jste jim to zadarmo, naše hra se v některých věcech zlepšuje, a v sobotu uzavřeme soutěž ve velkém stylu. Kluci se převlékali a skoro ho neposlouchali. Měli plné zuby basketbalu, protože měli plné zuby proher, a samozřejmě z nich vinili trenéra. Byl moc mladý, moc bílý, moc úspěšný.

Těch několik rodičů, kteří přišli na zápas, čekalo před šatnou. Chvíle, kdy tým vycházel ven, nenáviděl Kyle z celé své trenérské práce nejvíc. Jako obvykle si budou stěžovat na to, kdo jak dlouho hrál. Marquis měl strýčka, dvaadvacetiletého bývalého hráče celostátní ligy, který s oblibou nadával Kylovi za to, jak nespravedlivě se chová „k nejlepšímu hráči v celý týhle soutěži“.

Ze šatny vedly další dveře do tmavé úzké chodby, která se táhla pod celou domácí tribunou a ústila do postranní uličky. Kyle nebyl první trenér, který tuhle únikovou cestu objevil, a dnes večer se chtěl vyhnout nejen rodinám a jejich stížnostem, ale taky tomu policajtovi. Rychle se s kluky rozloučil, a když odcházeli ze šaten, zmizel. Za pár vteřin stál už venku v uličce a rychlým krokem vyrazil po zmrzlém chodníku. Sníh byl prohrnutý, ale chodník samý led, sotva se po něm dalo jít. Mrzlo, až praštělo. Byla středa, půl deváté večer, a on měl namířeno do redakce fakultního časopisu Yale Law Journal, kde bude pracovat nejméně do půlnoci.

Ale nedostal se tam.

Agent se opíral o nárazník červeného džípu Cherokee, který stál zaparkovaný u chodníku. Vůz byl psaný na jistého Johna McAvoye z Yorku, stát Pensylvánie, ale po uplynulých šest let dělal věrného společníka jeho synu Kylovi, který byl skutečným majitelem auta.

Kylovi sice najednou ztěžkly nohy a zeslábla kolena, přesto ale dokázal pokračovat v chůzi, jako by se nic nedělo. Nejenže našli mě, říkal si, když se pokoušel srovnat si v hlavě myšlenky, ale dokonce se připravili a našli i můj džíp. Ne že by to bylo tak těžké. Nic jsem neprovedl, opakoval si znova a znova.

„Těžký zápas, trenére,“ řekl agent, když byl Kyle tři metry od něj a zpomalil.

Kyle se zastavil a prohlédl si mohutného mladého muže s červenými tvářemi a rezavou ofinou, který ho sledoval v tělocvičně. „Potřebujete něco?“ zeptal se a okamžitě zahlédl, jak se přes silnici mihnul stín číslo dvě. Vždycky pracují v párech. Č. 1 sáhl do kapsy a řekl: „Ano, potřebuju.“ Vytáhl kožené pouzdro a otevřel ho. „Bob Plant, FBI.“

„No to mě těší,“ řekl Kyle, ale z mozku mu odtekla všechna krev a proti své vůli sebou trhl.

Přidal se k nim agent číslo dvě. Byl mnohem hubenější, asi o deset let starší a na spáncích začínal šedivět. I on sáhl do kapsy a naučeným gestem ukázal služební odznak. „Nelson Ginyard, FBI,“ představil se.

Bob a Nelson. Oba Irové. Oba ze Severovýchodu.

„Ještě někdo?“ zeptal se Kyle.

„Ne. Máte chvilku čas?“

„Ne.“

„Ale možná byste si ho měl udělat,“ podotkl Ginyard. „Mohlo by to pro vás být dost zajímavé.“

„Pochybuju.“

„Když odjedete, pojedeme prostě za vámi,“ podotkl Plant, přestal se opírat o auto a přistoupil o krok blíž. „A na univerzitě byste nás asi viděl nerad, že?“

„To mi vyhrožujete?“ zeptal se Kyle. Už se zase potil, tentokrát v podpaží, a i v tomhle arktickém počasí mu pár kapek steklo po žebrech.

„Ještě ne,“ zašklebil se Plant.

„Koukněte, stačí deset minut,“ přemlouval ho Ginyard.

„Dáme si kafe. Tady za rohem je bufet. Určitě je tam tepleji.“

„Budu potřebovat právníka?“

„Ne.“

„To říkáte vždycky. Můj otec je právník a já jsem vyrůstal v jeho kanceláři. Znám vaše triky.“

„Žádné triky, Kyle, přísahám,“ prohlásil Ginyard a znělo to skoro upřímně. „Dejte nám deset minut. Slibuju, že toho nebudete litovat.“

„A o co jde?“

„Deset minut. Víc po vás nechceme.“

„Naznačte mi, o co jde, jinak sbohem.“

Bob a Nelson se po sobě podívali. Oba pokrčili rameny. Proč ne? Dřív nebo později mu to stejně musíme říct. Ginyard se obrátil, zadíval se ulicí do dálky a řekl do větru: „Univerzita Duquesne. Před pěti lety. Opilí studenti a holka.“

Kylovo tělo a mysl reagovaly každé jinak. Jeho tělo se přiznalo – krátké nachýlení ramen, zajíknutí, viditelné škubnutí v nohách. Ale jeho mysl se okamžitě pustila do boje. „Kecy,“ odsekl a odplivl si na chodník. „Tohle už mám za sebou. Nic se nestalo a vy to dobře víte!“

Nastalo dlouhé ticho. Ginyard dál koukal kamsi do ulice, kdežto Plant nespouštěl oči ze své kořisti. Kylovi se začala točit hlava. Proč se FBI angažuje v nedokázaném trestném činu, který navíc patří do státní, nikoli celonárodní kompetence? Ve druhém ročníku brali kriminální postupy a učili se o zákonech, jimiž se řídí výslechy FBI. Dnes bylo trestným činem i lhát agentovi v přesně takové situaci, v jaké teď byl on. Má mlčet? Má zavolat otci? Ne, tomu za žádných okolností volat nebude.

Ginyard se otočil, udělal tři kroky blíž, zaťal zuby jako špatný herec a snažil se mezi nimi cedit slova jako správný tvrďák: „Koukejte, pane McAvoyi, já tady mrznu, takže k věci. V Pittsburghu je připravené obvinění. Ze znásilnění. Jestli si chcete hrát na chytrého a nekompromisního studenta práv a letět si pro právníka, nebo jenom zavolat tatínkovi, tak to obvinění bude zítra oficiální a z toho života, co máte tak pěkně nalinkovaný, zbude velký kulový. Ale jestli nám věnujete deset minut svého drahocenného času, teď hned, v tom bufetu za rohem, tak se to obvinění pozdrží, nebo se na něj dokonce úplně zapomene.“

„Můžete kdykoli odejít,“ dodal ze strany Plant.

„Proč bych vám měl věřit?“ vypravil ze sebe s námahou Kyle. V ústech měl úplně sucho.

„Deset minut.“

„Máte magneťák?“

„Jistě.“

„Ten bude stát na stole, jasné? Chci mít zaznamenané každé slovo, protože vám nevěřím.“

„Dobře.“

Nacpali ruce hluboko do kapes stejných baloňáků a vyrazili. Kyle odemkl džíp a nasedl. Nastartoval, zapnul topení, co to šlo, a uvažoval, jestli nemá ujet.

2

Buster’s Deli byl dlouhý úzký bufet, po celé pravé stěně měl boxy s červenými koženkovými sedadly. Nalevo stál bar, za ním gril a řada hracích automatů. Na stěnách visely nejrůznější yaleské suvenýry.

Poslední dva boxy si pro sebe zabrala federální vláda. U zadního stolu stál ještě jeden baloňák a povídal si s Plantem a Ginyardem. Když se k nim Kyle pomalu přiblížil, agent se po něm podíval, nasadil standardní poťouchlý úšklebek a uvelebil se ve vedlejším boxu. Tam čekalo číslo 4 a upíjelo kávu. Plant s Ginyardem si objednali velké sendviče s hranolky a nakládanou zeleninou, ale ani se jich nedotkli. Stůl byl plný jídla a plastových kelímků. Plant se zvedl a obešel stůl na druhou stranu, aby oba agenti na svou oběť viděli. Seděli vedle sebe, baloňáky si ještě nesvlékli. Kyle se posadil.

Osvětlení bylo staré a mizerné; tady v koutě vládla tma. Hrací automaty rachotily a do toho nad barem řval sportovní přenos z ploché obrazovky.

„Na to jste potřeba čtyři?“ zeptal se Kyle a hlavou ukázal k vedlejšímu boxu.

„To ještě nevidíte všechny,“ odpověděl Ginyard.

„Chcete sendvič?“ optal se Plant.

„Ne.“ Ještě před hodinou měl příšerný hlad. Teď byly jeho zažívací, vylučovací i nervový systém na pokraji zhroucení. Zoufale se snažil vypadat klidně, a přitom měl co dělat, aby vůbec dokázal normálně dýchat. Vytáhl propisku a poznámkový lístek, sebral všechnu odvahu a prohlásil: „Chtěl bych ještě jednou vidět ty odznaky.“

Oba agenti reagovali stejně: to snad není pravda – co si to dovoluje – no ale konečně proč ne. Pomalu sáhli do kapes,

vytáhli svůj drahocenný odznak a položili ho na stůl. Kyle si nejdřív vybral ten Ginyardův. Poznamenal si celé jméno – Nelson Edward Ginyard – a služební číslo. Pevně tiskl propisovačku a pečlivě si všechno zapsal. Ruka se mu chvěla, ale měl dojem, že to není znát. Pečlivě otřel kovový znak; dával si načas. „Můžu vidět průkaz s fotografií?“ zeptal se.

„Cože?“ zavrčel Ginyard.

„Průkaz s fotografií, prosím.“

„Ne.“

„Neřeknu ani slovo, dokud nevyřídíme tyhle úvodní formality. Ukažte mi řidičák. Já vám ukážu svůj.“

„Kopii toho vašeho už máme.“

„To je fuk. Sem s ním.“

Ginyard obrátil oči v sloup a sáhl do zadní kapsy. Z ošoupaného pouzdra vytáhl connecticutský řidičák s fotkou, na které se tvářil dost výhružně. Kyle si ho prohlédl a poznamenal si datum narození a číslo průkazu. „To je horší než fotka na pas,“ podotkl.

„Chcete vidět taky mou ženu a děti?“ Ginyard vytáhl barevnou fotku a hodil ji na stůl.

„Ne, díky. Z které pobočky jste?“

„Z Hartfordu,“ řekl Ginyard. Pak ukázal na vedlejší box a dodal. „A oni jsou z Pittsburghu.“

„A nepovídejte.“

Kyle si pak prohlédl Plantův odznak a řidičák, a když skončil, vytáhl mobil a začal do něj ťukat.

„Co to děláte?“ zeptal se Ginyard.

„Prověřím si vás online.“

„Myslíte, že visíme na nějaké příhodné stránce FBI?“ prohlásil Plant vztekle. Oba to zřejmě pobavilo. Ani jednomu to nedělalo starost.

„Já vím, kde mám hledat,“ prohlásil Kyle a zadal adresu málo známého federálního adresáře.

„Nenajdete nás,“ varoval Ginyard.

„Tohle chvilku potrvá. Kde je ten magnetofon?“

Plant vytáhl tenký digitální záznamník, velký asi jako elektrický kartáček na zuby, a zapnul ho.

„Prosím, uveďte datum, čas a místo,“ požádal Kyle se sebejistotou, která překvapila dokonce i jeho samotného. „A potvrďte, že výslech ještě nezačal a až dosud nikdo neučinil žádné prohlášení.“

„Jistě, pane. Miluju studenty práv,“ prohlásil Plant.

„Moc koukáte na televizi,“ ušklíbl se Ginyard.

„Tak prosím.“

Plant postavil magnetofon doprostřed stolu mezi hovězí s čedarem na jedné straně a uzeného tuňáka na straně druhé. Potom se k němu sklonil a nadiktoval, oč ho Kyle požádal. Kyle se mezitím díval na telefon, a když mu naskočila příslušná webová stránka, vyťukal jméno Nelson Edward Ginyard. Uběhlo několik vteřin a nikoho nepřekvapilo, že ho stránka potvrdila jako terénního agenta FBI, oddělení Hartford. „Chcete to vidět?“ zeptal se Kyle a ukázal malý displej.

„Gratuluju,“ odsekl Ginyard. „Už jste spokojený?“

„Ne. Radši bych tu nebyl.“

„Můžete odejít, kdy si budete přát,“ řekl Plant.

„Chtěli jste deset minut,“ podíval se Kyle na hodinky.

Agenti se naklonili dopředu, všechny čtyři lokty v jedné řadě, a box najednou vypadal menší. „Vzpomínáte si na jistého Bennieho Wrighta, vrchního vyšetřovatele sexuálních zločinů z pittsburghské policie?“ Mluvil Ginyard, ale oba sledovali každý nervózní záškub Kylových víček.

„Ne.“

„Nesetkal jste se s ním před pěti lety během vyšetřování?“

„Na žádného Bennieho Wrighta si nepamatuju. Možná jsem se s ním setkal, ale na to jméno si nevzpomínám. Koneckonců, už to je pět let, co se to všechno nestalo.“

Zvolna o tom přemítali, ale nespouštěli z Kyla oči. Připadalo mu, jako by mu říkali: „Lžeš.“

Místo toho ale Ginyard prohlásil: „No, detektiv Wright je tady ve městě a rád by se s vámi sešel, asi tak za hodinu.“

„Ještě další schůzka?“

„Kdyby vám to nevadilo. Nepotrvá to dlouho a je slušná šance, že dokážete to obvinění odvrátit.“

„Z čeho přesně že mám být obviněný?“

„Ze znásilnění.“

„Nic takového se nestalo. Policie v Pittsburghu k tomu závěru došla už před pěti lety.“

„Jenže teď to vypadá, že je ta holka zpátky na scéně,“ prohlásil Ginyard. „Dala se zase dohromady, absolvovala delší terapii, a co je nejlepší, opatřila si právničku.“

Ginyard se na nic nezeptal, a tak nebylo třeba odpovídat. Kyle se proti své vůli svezl o pár centimetrů níž. Podíval se k baru, na prázdné stoličky. Podíval se na plochou televizní obrazovku. Dávali vysokoškolský zápas, tribuny byly plné ječících studentů, a on uvažoval, proč vlastně sedí tam, kde sedí.

Mluv dál, říkal si, ale nic jim neprozraď.

„Můžu se na něco zeptat?“ ozval se za chvíli.

„Jasně.“

„Pokud už je vydané obvinění, tak jak by se dalo zastavit? Proč tu spolu vůbec mluvíme?“

„Na základě soudního příkazu je zatím zapečetěné,“ vysvětloval Ginyard. „Podle toho, co říkal detektiv Wright, má pro vás prokurátor nabídku, upekli to s právničkou té oběti a vy se díky ní můžete z toho průšvihu dostat. Když budete hrát s nimi, žaloba proti vám nikdy nevyjde na denní světlo.“

„Pořád to nechápu. Možná bych měl zavolat otci.“

„To záleží na vás, ale jestli jste chytrý, neuděláte to dřív, než si popovídáte s detektivem Wrightem.“

„Ani jste mi neodrecitovali tu obvyklou formulku o mých právech.“

„Tohle taky není výslech,“ promluvil konečně taky Plant.

„Ani vyšetřování.“ Pak sáhl do krabičky s uzeným tuňákem a vytáhl mastný hranolek.

„A co to tedy jako je?“

„Schůzka.“

Ginyard si odkašlal, trochu se odtáhl a pokračoval: „Jde o státní trestný čin, Kyle, to všichni víme. Normálně by se nás to netýkalo, ale vzhledem k tomu, že vy jste tady v Connecticutu a obvinění v Pensylvánii, tak nás mládenci z Pittsburghu požádali, ať jim pomůžeme zařídit tu další schůzku. Pak z toho vycouváme.“

„Pořád to nechápu.“

„Ale jděte. Takový skvělý právnický mozek. Takhle hloupý přece nejste.“

Dlouho bylo ticho a všichni tři uvažovali o dalším kroku. Plant žvýkal druhý hranolek, ale nespouštěl přitom z Kyla oči. Ginyard se napil kávy, ušklíbl se nad její chutí a zíral dál. Hrací automaty mlčely. Bufet byl prázdný až na čtyři agenty, barmana zaujatého zápasem a Kyla.

Konečně se Kyle opřel o lokty, předklonil se a s ústy jen kousek od magnetofonu řekl: „Nedošlo k žádnému znásilnění a k žádnému trestnému činu. Neudělal jsem nic špatného.“

„Fajn, tak si promluvte s Wrightem.“

„A kde je?“

„V deset hodin bude v hotelu Holiday Inn na Saw Mill Road, pokoj číslo 222.“

„To se mi nelíbí. Potřebuju právníka.“

„Možná ano, možná ne,“ Ginyard k němu přiblížil obličej až na nějakých třicet centimetrů. „Koukněte, já vím, že nám nevěříte, ale věřte aspoň tomu, že byste si měl promluvit dřív s Wrightem než s kýmkoliv jiným. Právníka, nebo svého otce, můžete zavolat o půlnoci. Nebo zítra. Když teď zareagujete nepřiměřeně, může to pro vás mít katastrofální důsledky.“

„Odcházím. Rozhovor skončil. Vypněte ten záznam.“

Ani jeden z agentů po magnetofonu nesáhl. Kyle se na něj podíval, naklonil se k němu a řekl: „Hovoří Kyle McAvoy. Je dvacet hodin padesát minut. Nemám už co dalšího říct. Neučinil jsem žádné prohlášení a teď právě z Buster’s Deli odcházím.“ Vysoukal se z lavice a byl už skoro venku z boxu, když Plant prohlásil: „Má to video.“

Kdyby ho do slabin kopl kůň, nemohlo to být horší. Kyle sevřel červený vinyl a vypadal, že každou chvíli omdlí. Pomalu se zase posadil. Zvolna sáhl po plastovém kelímku a napil se vody. Rty a jazyk měl úplně vyprahlé, a voda nepomáhala.

Video. Člen jejich vysokoškolského bratrstva, jeden z opilců na tom mejdanu, údajně něco natočil na mobil. Prý na tom záznamu bylo, jak ta holka leží na kanapi, opilá tak, že se není schopná pohnout, a kolem ní tři, čtyři, nebo snad pět členů bratrstva Beta, a všichni jsou svlečení nebo k tomu nemají daleko. Kyle si na tu scénu nejasně vzpomínal, ale video nikdy neviděl. Podle toho, co se v Betě povídalo, ho někdo zničil. Policisté v Pittsburghu ho hledali, ale nenašli. Bylo pryč, zapomenuté, hluboko zakopané mezi tajemstvími bratrstva Beta.

Plant s Ginyardem se už zase opírali úplně stejně o lokty, všechny čtyři oči se bez jediného mrknutí soustřeďovaly na Kyla.

„Jaké video?“ vypravil ze sebe Kyle, ale znělo to tak nepřesvědčivě, že to nevěřil ani on sám sobě.

„To, co jste schovali před policií,“ odpověděl Plant a rty se mu přitom skoro nepohybovaly. „To, které dokáže, že jste u toho zločinu byl. To, co vám zničí život a pošle vás na dvacet let do basy.“

Aha, tohle video, no vidíte to.

„Nevím, o čem mluvíte,“ prohlásil Kyle a znova se napil vody. Žaludek cítil až v krku; uvažoval, jestli nebude zvracet.

„Ale já myslím, že víte,“ ušklíbl se Ginyard.

„Vy jste to video viděli?“ zeptal se Kyle. Oba kývli.

„V tom případě víte, že jsem se té holky ani nedotkl.“

„Možná jo, možná ne. Ale byl jste tam,“ pokrčil rameny Ginyard. „Byl jste spoluviník.“

Kyle zavřel oči a začal si mnout spánky; jinak by totiž už opravdu musel zvracet. Ta holka byla do větru a trávila víc času v bratrstvu Beta než ve svém kolejním pokoji. Byla to holka pro každého, lehkodajka, nesměla chybět na žádném mejdanu a měla spoustu tatínkových peněz. Členové bratrstva Beta si ji navzájem půjčovali. Když začala vykřikovat něco o znásilnění, členové bratrstva všechno popřeli a ukryli se za neproniknutelnou zeď mlčení a nevinnosti. Policisté nakonec vyšetřování vzdali, protože holka líčila podrobnosti každou chvilku jinak. Nikoho neobvinili. Ona později z Duquesne odešla a naštěstí kamsi zmizela. Zázrak byl, že se ta nepříjemná epizodka ututlala. Nikomu dalšímu to život nezničilo.

„V obvinění se uvádí vaše jméno a tři další,“ řekl Ginyard.

„K žádnému znásilnění nedošlo,“ opakoval Kyle a dál si mnul spánky. „Jestli měla s někým sex, bylo to rozhodně dobrovolně.“

„Jestli o sobě nevěděla, tak těžko,“ ušklíbl se Ginyard.

„My jsme se nepřišli hádat, Kyle,“ pokračoval Plant. „Od toho jsou právníci. My tady máme pomoct uzavřít určitou dohodu. Když budete spolupracovat, tak tohle všechno zase usne, přinejmenším váš podíl na tom.“

„Jakou dohodu?“

„To vám poví detektiv Wright.“

Kyle se pomalu opřel a zabubnoval prsty na červenou koženkovou lavici. Měl chuť prosit, zapřísahat, vysvětlovat, že to není fér, že ho čeká promoce, advokátní zkoušky a začátek kariéry. Slibné kariéry. Minulost má bez poskvrnky. Skoro.

Ale to oni už přece vědí, ne? Podíval se na magnetofon a rozhodl se, že jim nic neřekne. „No tak dobře, dobře,“ prohlásil. „Já tam přijdu.“

Ginyard se naklonil ještě blíž a řekl: „Máte hodinu. Když někomu zavoláte, dozvíme se to. Jestli se pokusíte utéct, budeme vás sledovat. Žádné vylomeniny, Kyle. Rozhodl jste se správně, přísahám. Dělejte, co po vás chceme, a brzo se toho všeho definitivně zbavíte.“

„Nevěřím vám.“

„Uvidíte.“

Kyle je tam nechal i se studenými sendviči a hořkou kávou. Došel k džípu a dojel do svého bytu tři bloky od kampusu. Prohledal spolubydlícímu koupelnu, našel tam valium, pak zamkl dveře pokoje, zhasl a natáhl se na podlahu.

3

Byl to starý Holiday Inn, postavený v šedesátých letech, kdy se motely a řetězce rychlého občerstvení předháněly, kdo obestaví víc dálnic a hlavních tahů. Kyle tudy projížděl nejméně stokrát a neviděl ho. Za ním stála palačinkárna a vedle něj velký diskont s elektropřístroji.

Parkoviště bylo zaplněné tak ze třetiny a byla tam tma. Kyle zacouval vedle dodávky z Indiany. Zhasl světla, ale motor nechal běžet a topení také. Drobně sněžilo. Proč nemůže přijít sněhová bouře, povodeň nebo zemětřesení nebo třeba invaze, zkrátka cokoli, co by tenhle odporný scénář zarazilo? Proč vlastně jako ve snách plní ten jejich plán?

Video.

Během uplynulé hodiny uvažoval o tom, jestli nemá zavolat otci, jenže tahle konverzace by trvala příliš dlouho. John McAvoy by mu dal rozumnou právní radu, a rychle, jenže celá ta historka by byla moc složitá na vysvětlování. Taky ho napadlo obrátit se na profesora Barta Malloryho, svého poradce, přítele, skvělého učitele trestního práva, bývalého soudce, který by přesně věděl, co dělat. Jenže zase by musel vysvětlovat a na to nebylo dost času. Taky by mohl kontaktovat kamarády z bratrstva Beta v Duquesne, ale co z toho? Poradili by mu leda stejné blázniviny, jaké mu tak jako tak běžely hlavou. Nemělo smysl ničit jim život. V okamžité panice ho taky napadlo několik scénářů, jak utéct. Bláznivý úprk na letiště. Tajný odjezd autem na autobusové nádraží. Skok z vysokého mostu.

Jenže oni ho přece sledují. A nejspíš taky odposlouchávají, takže ať zavolá komukoli, neuslyší to jen on. Byl si jistý, že i teď ho někdo sleduje. Možná v té dodávce z Indiany sedí dva ranaři se sluchátky a s brýlemi pro noční vidění, pozorují ho a za peníze daňových poplatníků se ohromně baví.

Jestli to valium zabralo, tak on si toho nebyl vědom. Když na digitálních hodinách na rádiu naskočilo 9.58, vypnul motor a vystoupil do sněhu. Statečně přešel po asfaltované ploše a zanechával za sebou stopy. Je snad tohle poslední chvíle jeho svobody? Četl už o tolika případech, kdy obžalovaní dobrovolně přišli na policejní stanici jen na pár rychlých otázek a vzápětí byli obviněni, dostali pouta, strčili je do cely a usvědčili z něčeho, co neprovedli. Ještě pořád může utéct, jenže kam?

Když za ním zapadly skleněné dveře, zastavil se na okamžik v prázdné chodbě a měl pocit, že za sebou slyší cvaknout mříž. Viděl neviditelné, slyšel neslyšitelné, představoval si neexistující věci. Valium zřejmě účinkovalo právě opačně, než mělo, a jemu se zdálo, že vyletí z kůže. Kývl na ošuntělého recepčního, ale žádná slyšitelná odpověď se neozvala. Když jel zatuchlým výtahem do druhého patra, ptal se, jaký idiot by dobrovolně napochodoval do motelového pokoje plného agentů a poldů, kteří si vzali do hlavy, že ho obviní z něčeho, co se nestalo? Proč to vlastně dělá?

Video.

Nikdy ho neviděl. Neznal nikoho, kdo ho viděl. V tajném světě bratrstva Beta kolovaly řeči, popírání a výhrůžky, ale nikdo nevěděl jistě, jestli „tu věc s Elaine“ skutečně někdo nahrál. Skutečnost, že se to opravdu stalo a že nahrávka je momentálně v rukou pittsburghské policie a FBI, ho přiměla uvažovat o tom mostu.

Počkat. Nic špatného jsem přece neudělal. Té holky jsem se ani nedotkl, přinejmenším ten večer ne.

Nikdo se jí nedotkl. Tuhle verzi si odpřisáhli a při výsleších pak i vyzkoušeli všichni členové bratrstva. Ale co když video dokazuje opak? Jenže to se nedozví, dokud ho neuvidí.

Když vystoupil do chodby ve druhém patře, uhodil ho do nosu nepříjemný pach čerstvé barvy. Zastavil se před číslem 222 a podíval se na hodinky, aby si byl jistý, že tam nepřijde ani o minutu dřív. Třikrát zaklepal a zevnitř slyšel nějaké pohyby a tlumené hlasy. Zachrastil řetízek na dveřích, dveře se otevřely a zvláštní agent Nelson Edward Ginyard prohlásil:

„To jsem rád, že vám to vyšlo.“ Kyle vstoupil dovnitř a starý svět nechal za sebou. A ten nový byl najednou dost děsivý.

Ginyard byl bez saka a přes bílou košili měl černé podpažní pouzdro s dost velkou černou pistolí. Agent Plant a ti druzí dva z bufetu tam byli také a všichni bez sak, aby si Kyle mohl pěkně prohlédnout jejich arzenál. Identické devítimilimetrové beretty se stejnými pouzdry a koženými postroji na ně. Byli zkrátka důkladně vyzbrojení a mračili se, jako by neměli vůbec výčitky svědomí, kdyby zastřelili nějakého toho násilníka.

„Dobře děláte,“ pokýval Plant.

Kylovi to moc jasně nemyslelo, ale stejně si v duchu říkal, že to naopak byla pěkná pitomost sem lézt.

Pokoj 222 se změnil v improvizovanou terénní kancelář. Velká postel byla odsunutá do rohu. Závěsy byly pečlivě zatažené. Navíc tu stály dva skládací stoly a vypadalo to, že se u nich pilně pracovalo – ležely na nich desky, tlusté obálky, bloky. Tři laptopy byly otevřené a zapnuté, a na tom nejblíž u dveří zahlédl Kyle svoji vlastní fotku ze staré školní ročenky. Střední škola Central York, ročník 2001. Na holé zdi za stoly visely napínáčky přichycené velké fotografie tří jeho kolegů z bratrstva Beta. A na druhém konci, skoro u závěsů, fotka Elaine Keenanové.

Pokoj sousedil s dalším a dveře mezi oběma byly otevřené. Jimi vešel agent číslo pět – stejná zbraň, stejné pouzdro – a zamračil se na Kyla. Pět agentů? Dva pokoje? Tuna papírů? Takové práce, takového úsilí, tolik mužů, a to všechno jenom proto, aby mě usvědčili? Kylovi se točila hlava, když viděl vládní moc v akci.

„Můžete vyndat věci z kapes?“ požádal ho Ginyard a nastavil mu malou lepenkovou krabičku.

„Proč?“

„Prosím.“

„To myslíte, že jsem ozbrojený? Že třeba vytáhnu nůž a napadnu vás?“

Agent číslo pět rozpoznal vtip a prolomil ledy hlučným smíchem. Kyle vytáhl klíče, zacinkal jimi Ginyardovi před očima a strčil si je zpátky do kapsy.

„Ještě uděláme osobní prohlídku,“ požádal Plant a vykročil ke Kylovi.

„No jasně,“ prohlásil Kyle a zvedl paže. „Všichni studenti Yale chodí po zuby ozbrojení.“

Plant ho zlehka a velmi rychle ohmatal. Za pár vteřin byl hotový a pak zmizel za vedlejšími dveřmi.

„Detektiv Wright je naproti,“ prohlásil Ginyard. Takže obsadili ještě další pokoj.

Kyle za ním vyšel do zatuchlé chodby a počkal, až agent zlehka zaklepe na dveře pokoje 225. Když se otevřely, vešel Kyle sám.

Bennie Wright žádné viditelné zbraně neměl. Napřáhl ruku a úsečně se představil: „Detektiv Wright, policie Pittsburgh.“

No to mě vážně těší, pomyslel si Kyle, ale neřekl nic. Co tady dělám?

Wrightovi mohlo být tak k padesátce, byl malý, štíhlý, plešatý až na pár pramínků černých vlasů přihlazených za ušima. Také oči měl černé a zčásti je zakrývaly malé brýle na čtení posazené v polovině úzkého nosu. Zavřel za Kylem dveře a pak mu pokynul: „Posaďte se.“

„O co vám jde?“ zeptal se Kyle a ani se nepohnul.

Wright obešel postel a zastavil se u dalšího skládacího stolu. U tohohle stály proti sobě dvě kovové židle. „Pojďte si popovídat,“ řekl přátelsky, a Kyle si uvědomil, že má trošku přízvuk. Angličtina nebyla jeho rodný jazyk, i když po jeho mateřštině nezůstala skoro ani stopa. Bylo to ale divné. Muž jménem Bennie Wright z Pittsburghu by cizí přízvuk mít neměl.

V jednom rohu stála na stativu malá kamera. Kabely od ní vedly k laptopu s dvanáctipalcovým displejem. „Prosím,“ řekl Wright a ukázal židli; sám se uvelebil na druhou.

„Chci, aby se všechno znamenávalo,“ upozornil ho Kyle. Wright se ohlédl po kameře a řekl: „To není problém.“ Kyle pomalu došel k židli a sedl si. Wright si vyhrnul rukávy bílé košile. Kravatu měl už povolenou.

Po Kylově pravé ruce stál laptop s prázdnou obrazovkou, po levici měl tlusté zavřené desky. Uprostřed stolu ležel čistý bílý blok a na něm čekalo černé pero. „Spusťte tu kameru,“ požádal Kyle. Wright něco vyťukal na počítači a na displeji se objevila Kylova tvář. Podíval se na sebe a viděl pouze strach.

Wright sáhl do desek a vyndal potřebné papíry, jako by Kyle jen žádal o studentskou kreditku. Když je našel, položil je před sebe a řekl: „Nejdřív vás musím seznámit s vašimi právy.“

„Ne,“ odpověděl tiše Kyle. „Nejdřív musím vidět váš služební odznak a nějaký doklad.“

To detektiva zřejmě podráždilo, ale jen na chvilku. Beze slova vytáhl ze zadní kapsy hnědé kožené pouzdro, otevřel ho a řekl: „Mám ho už dvaadvacet let.“

Kyle si prohlédl bronzový odznak a opravdu na něm bylo vidět, že není nový. Benjamin J. Wright, policie Pittsburgh, služební číslo 6658. „A co třeba řidičák?“

Wright sebral pouzdro, otevřel jinou přihrádku, prohrábl několik kartiček a vytáhl pensylvánský řidičák s fotkou. „Spokojený?“ utrhl se na Kyla.

Kyle mu průkaz vrátil a zeptal se: „Co s tím má společného FBI?“

„Nejdřív ta práva, ano?“ Wright přerovnával papíry.

„Jasně. Já je znám.“

„O tom nepochybuju. Špičkový student na jedné z našich nejprestižnějších právnických fakult. Velice chytrý mladý muž.“ Kyle četl a Wright přitom mluvil. „Máte právo nevypovídat. Všechno, co řeknete, může být a bude použito proti vám u soudu. Máte právo na advokáta. Pokud si ho nemůžete dovolit, stát vám ho přidělí. Nějaké otázky?“

„Ne.“ Kyle podepsal dva formuláře a vrátil je Wrightovi.

„Co s tím má společného FBI?“ zopakoval svou otázku.

„Věřte mi, Kyle, že FBI je ten nejmenší z vašich problémů.“ Wright propletl prsty a položil chlupaté ruce na blok; spočívaly tam klidně a nehybně. Mluvil pomalu a autoritativně. Nebylo pochyb o tom, kdo tuhle schůzku řídí. „Něco vám navrhnu, Kyle. Máme toho před sebou dost a čas běží. Hrál jste někdy americký fotbal?“

„Ano.“

„Tak řekněme, že tenhle stůl je fotbalové hřiště. Skvělá analogie to není, ale bude stačit. Vy jste tady, na téhle brankové čáře.“ Levou rukou nakreslil imaginární čáru za laptopem.

„Máte před sebou sto metrů; pak můžete skórovat, vyhrát a v klidu odsud odejít.“ Pravou rukou naznačil další čáru, tentokrát vedle tlustých desek. Paže měl tak metr dvacet od sebe.

„Sto metrů, Kyle. Mějte se mnou trpělivost, ano?“

„OK.“

Wright dal ruce k sobě a poklepal na blok. „Někde tady uprostřed, tak kolem padesáti metrů, vám ukážu to video, které celou tuhle nepříjemnost způsobilo. Nebude se vám líbit, Kyle. Udělá se vám z něj zle. Špatně od žaludku. Ale pokud to půjde, budeme potom pokračovat v postupu až na brankovou čáru, a až se tam dostaneme, tak se vám hodně uleví. Zase budete ten skvělý mladík, hezký mladý právník s neomezenou budoucností a neposkvrněnou minulostí. Držte se mě, Kyle, nechte mě dělat šéfa, trenéra a rozhodčího, a společně dojdeme do země zaslíbené.“ Pravou rukou poklepal na brankovou čáru.

„Co to obvinění?“

Wright se dotkl desek a řekl: „Je tady.“

„Kdy ho uvidím?“

„Přestaňte se vyptávat, Kyle. Otázky kladu já. Vy doufám máte odpovědi.“

Ten přízvuk nebyl španělský. Možná východní Evropa, a občas byl tak slabý, že skoro zmizel.

Wrightova levá ruka se dotkla brankové čáry za laptopem.

„Tak, Kyle, začít musíme od začátku. Nějaké ty všeobecné informace, ano?“

„Dobře.“

Wright vytáhl ze složky papíry, chvíli do nich koukal a pak vzal do ruky tužku. „Narodil jste se 4. února 1983 v Yorku, stát Pensylvánie, třetí dítě a jediný syn Johna a Patty McAvoyových. Rodiče se rozvedli v roce 1989, když vám bylo šest, a ani jeden z nich neuzavřel další manželství. Je to tak?“

„Ano.“

Wright si to odškrtl a pak začal v rychlém sledu pálit otázky o členech rodiny, jejich datech narození, vzdělání, zaměstnání, adresách, koníčcích, náboženském vyznání a politickém přesvědčení. Jak se seznam prodlužoval, Wright listoval papíry a zaškrtnutá políčka se množila. Připravený byl dobře – všechna fakta měl správně. Znal i datum a místo narození dvouletého Kylova synovce v Santa Monice. Když skončil s rodinou, vytáhl další papíry. Kyle začínal být unavený. A to bylo teprve zahřívací kolo.

„Chcete něco k pití?“ zeptal se Wright.

„Ne.“

„Váš otec má právnickou praxi v Yorku?“ Bylo to konstatování, ale znělo spíš jako otázka.

Kyle mlčky kývl. Následovala další palba o jeho otci, jeho životě, kariéře a zájmech. Po každé čtvrté nebo páté otázce se Kyle měl chuť zeptat: „A jak tohle s tím vším souvisí?“ Držel ale jazyk za zuby. Wright znal všechny údaje. Kyle jen potvrzoval to, co zjistil někdo jiný.

„Vaše matka je výtvarnice?“

„Ano, a kde je teď zrovna ten míč?“

„Máte za sebou asi deset metrů. Jaká výtvarnice?“

„Malířka.“

Asi deset minut probírali život Patty McAvoyové.

Potom detektiv skoncoval s rodinou a soustředil se na samotného podezřelého. Začal několika snadnými otázkami o dětství, ale detaily se nezabýval. Stejně už všechno ví, říkal si Kyle.

Střední škola Central York, prospěch s vyznamenáním, atletická hvězda, nejvyšší hodnost ve skautu. „Proč jste si vybral univerzitu Duquesne?“

„Nabídli mi basketbalové stipendium.“

„Měl jste i jiné nabídky?“

„Pár, z menších škol.“

„Ale v Duquesne jste moc nehrál.“

„Hrál jsem třináct minut v prvním ročníku a v poslední minutě posledního zápasu jsem si natrhnul vaz v koleni.“

„Operace?“

„Ano, ale koleno bylo stejně v háji. Nechal jsem basketu a vstoupil do bratrstva.“

„K tomu se dostaneme později. Nabídli vám, abyste se do basketbalového týmu vrátil?“

„Víceméně. Ale bylo to fuk. Koleno nefungovalo.“

„Jako hlavní předmět jste zvolil ekonomii a měl jste celou dobu skoro všechny zkoušky za jedna. Copak ta španělština ve druhém ročníku? Tam to na jedničku nebylo?“

„Měl jsem asi dělat němčinu.“

„No, jedna dvojka za čtyři roky, to není špatné.“ Wright obrátil stránku a udělal si nějakou poznámku. Kyle se podíval na svou tvář na laptopu a v duchu se napomenul: Uklidni se.

„Výborné výsledky, asi deset různých studentských organizací, člen vítězného týmu univerzitní soutěže v softbalu, v bratrstvu sekretář a pak předseda. Vaše akademické výsledky jsou pozoruhodné, ale nějak jste taky stíhal dost aktivní společenský život. Povězte mi o svém prvním zatčení.“

„To máte určitě v těch svých deskách taky.“

„Vaše první zatčení, Kyle.“

„Jenom jedno. První, ale žádné druhé. Tedy až doteď.“

„Co se stalo?“

„Typická studentská záležitost. Příliš hlučný mejdan, který skončil, až když se objevili policajti. Mě přistihli s láhví piva v ruce. Prkotina. Přestupek. Zaplatil jsem tři stovky pokutu a dostal šest měsíců podmínku. Pak mi záznam vymazali a na Yale se o tom ani nedozvěděli.“

„Zastupoval vás otec?“

„Podílel se na tom, ale měl jsem právničku v Pittsburghu.“

„Koho?“

„Jmenuje se Sylvia Marksová.“

„O té jsem slyšel. Nespecializuje se na takovéhle bláznivé študácké kousky?“

„To je ona. Ale vyzná se.“

„Myslel jsem, že vás zatkli ještě jednou.“

„Ne. Jednou mě v kampusu zastavili policajti, ale nezatkli mě. Jenom varovali.“

„Co jste dělal?“

„Nic.“

„Tak proč vás zastavili?“

„Pár kluků tam po sobě střílelo rachejtličky. Pěkná blbost. Já jsem v tom nejel. Do mého záznamu se to nedostalo, takže nechápu, jak jste se o tom dozvěděli.“

Wright to ignoroval a něco si zapsal do bloku. Když skončil, zeptal se: „Proč jste šel na právnickou fakultu?“

„Pro to jsem se rozhodl, už když mi bylo dvanáct. Odjakživa jsem chtěl být právník. Moje první práce byla obsluhovat kopírku v otcově kanceláři. Víceméně jsem tam vyrostl.“

„Kam jste se hlásil na práva?“

„Pensylvánská, Yale, Cornell a Stanford.“

„Kam vás přijali?“

„Na všechny čtyři.“

„Proč Yale?“

„Odjakživa to byla moje první volba.“

„Nabídli vám na Yale stipendium?“

„Ano, finanční pobídku. Ostatní taky.“

„Půjčil jste si peníze?“

„Ano.“

„Kolik?“

„Vážně to potřebujete vědět?“

„Kdybych to nepotřeboval vědět, neptal bych se. Myslíte, že mluvím jen tak, protože se rád poslouchám?“

„To nevím.“

„Tak zpátky ke studentským úvěrům.“

„Až v květnu absolvuju, budu dlužit asi šedesát tisíc.“ Wright kývl, jako by potvrzoval, že ta suma je správná.

Otočil další stránku a Kyle viděl, že i ta je plná otázek.

„A píšete pro fakultní časopis?“

„Jsem šéfredaktor Yale Law Journal.“

„Což je největší pocta, jaké kdo může na škole dosáhnout?“

„Říká se to.“

„V loňském roce jste byl na praxi v New Yorku. Povězte mi o tom něco.“

„Typická letní praxe. V jedné velké právnické firmě z Wall Street, Scully & Pershing. Práce byla jednoduchá a ohromně nás opečovávali – takhle svádějí studenty všechny velké firmy. Brigádníky rozmazlují, a když se z nich stanou společníci, sedřou z nich kůži.“

„Nabídli vám Scully & Pershing, abyste k nim po promoci nastoupil?“

„Ano.“

„Přijal jste, nebo odmítl?“

„Ani jedno. Zatím jsem se nerozhodl. Firma mi dala ještě čas na rozmyšlenou.“

„A proč vám to trvá tak dlouho?“

„Mám několik možností. Jedno je asistentské místo u federálního soudce, jenže ten bude možná povýšený. Nikdo neví, co bude.“

„Máte i jiné pracovní nabídky?“

„Ano, pár jsem jich dostal.“

„Povězte mi o nich něco.“

„Opravdu je to důležité?“

„Všechno, co řeknu, je důležité, Kyle.“

„Nemáte vodu?“

„V koupelně určitě bude.“

Kyle vyskočil, protáhl se mezi velkou postelí a komodou, rozsvítil ve stísněné koupelně a natočil si z kohoutku vodu do tenkého plastového kelímku. Vypil ji a natočil si další. Když se vrátil ke stolu, postavil kelímek někam ke dvacetimetrové čáře a pak se sám na sebe podíval na monitoru. „Jen tak pro zajímavost,“ řekl, „kde je ten míč teď?“

„Ještě to máte dost daleko. Povězte mi o těch nabídkách z jiných firem.“

„Co kdybyste mi ukázal to video a všechny tyhle kraviny si nechal od cesty? Jestli vážně existuje a jestli mě usvědčuje, tak jdu pryč a opatřím si právníka.“

Wright se předklonil, opřel se lokty o stůl a začal zlehka poklepávat špičkami prstů o sebe. Spodní část obličeje se usmála, ale ta horní se dál tvářila neutrálně. Velice klidně řekl:

„Kyle, když si začnete vztekat, může vás to stát váš život.“ Jak to myslí? Život fyzicky? Nebo život jako skvělou budoucnost? Kyle si nebyl tak docela jistý. Zhluboka se nadechl, pak se znova napil. Záblesk hněvu zmizel, vystřídal ho zoufalý zmatek a strach.

Falešný úsměv se rozšířil a Wright prohlásil: „No tak, Kyle, zatím si vedete dobře. Ještě pár otázek a pustíme se na těžší terén. Ty další firmy?“

„Měl jsem nabídku od firmy Logan & Kupec z New Yorku, Baker Potts ze San Franciska a Garton z Londýna. Všechny tři jsem odmítl. Pořád ještě je ve hře veřejně prospěšná služba.“

„Co byste dělal, a kde?“

„Je to ve Virginii, právní poradce pro přistěhovalce.“

„A jak dlouho byste to dělal?“

„Tak dva roky. Nevím přesně. Je to jen možnost.“

„Nižší plat?“

„Samozřejmě. Mnohem nižší.“

„A jak zaplatíte studentský úvěr?“

„To nějak vyřeším.“

Wrightovi se ta povýšená odpověď nelíbila, ale rozhodl se to přejít. Podíval se do poznámek, i když to nepotřeboval. Věděl dobře, že mladý Kyle dluží 61 000 dolarů na studentských úvěrech, ale že mu je Yale promine, pokud příští tři roky bude pomáhat chudým, utlačovaným, zneužívaným nebo životnímu prostředí. Nabídka, kterou Kyle dostal, byla od Piedmont Legal Aid a místo financoval grant z mamutí právnické firmy v Chicagu. Podle Wrightových zdrojů Kyle už ústně pozici přijal a měl mít plat 32 000 dolarů ročně. Wall Street může počkat. Neuteče. Otec mu radil, aby si umazal ruce, aby strávil pár let v zákopech, daleko od velkých korporací, které on, John McAvoy, nesnášel.

Podle dokumentace nabízeli Scully & Pershing základní plat 200 000 dolarů ročně plus obvyklé prémie. Nabídky od ostatních firem byly podobné.

„Kdy si vyberete místo?“ zeptal se Wright.

„Už brzo.“

„A k čemu se přikláníte?“

„K ničemu.“

„Víte to jistě?“

„Samozřejmě že to vím jistě.“

Wright sáhl po složce, zavrtěl hlavou a svraštil čelo, jako by ho Kyle urazil. Vytáhl další papíry, zalistoval jimi a pak se na Kyla zamračil. „A nezavázal jste se ústně, že přijmete místo u organizace zvané Piedmont Legal Aid ve Winchesteru, stát Virginia, s nástupem druhého září tohoto roku?“

Kylovi uniklo z vyschlých rtů syknutí. Jak se snažil si to nějak v hlavě přebrat, instinktivně se podíval na monitor, a skutečně vypadal tak slabý, jak se cítil. Skoro už vyhrkl: „Odkud sakra víte tohle?“, jenže to by znamenalo přiznat, že to je pravda. Na druhou stranu ale sotva mohl popřít, že je. Wright věděl všechno.

Zatímco hledal nějakou chabou výmluvu, jeho protivník šel po krvi: „Tak, tomuhle budeme říkat lež číslo jedna, ano, Kyle?“ ušklíbl se. „Kdyby náhodou došlo ještě na lež číslo dvě, tak tu kameru vypneme, řekneme si dobrou noc a zítra se znova sejdeme při zatčení. Pouta, stráž, policejní snímky, možná i nějaký ten reportér. Budete mít úplně jiné myšlenky než chránit ilegální přistěhovalce, a na Wall Street taky můžete zapomenout. Nelžete mi, Kyle. Vím příliš mnoho.“

Kyle už málem řekl: Ano, pane, ale vzpamatoval se a jen lehce kývl.

„Takže plánujte, že budete pár let dělat nějakou tu prospěšnou práci?“

„Ano.“

„A co pak?“

„To nevím. Nastoupím k nějaké firmě, začnu kariéru.“

„Co si myslíte o Scully & Pershing?“

„Velká, mocná, bohatá. Je to největší právní firma na světě, podle toho, kdo se s kým včera spojil nebo kdo koho spolkl. Kanceláře v třiceti městech na pěti kontinentech. Pár hodně chytrých lidí, co hodně tvrdě dřou a jeden na druhého vyvíjejí obrovský tlak, a ještě větší na své mladé společníky.“

„To vám vyhovuje?“

„Těžko říct. Peníze jsou skvělé. Práce brutální. Ale je to první liga. Nejspíš tam skončím.“

„V jakém oddělení jste loni v létě dělal?“

„V různých, ale nejvíc času jsem strávil v soudním.“

„A soudní právo vás baví?“

„Ani moc ne. Můžu se zeptat, co mají všechny tyhle otázky společného s tou záležitostí v Pittsburghu?“

Wright zvedl lokty ze stolu a zkusil se na skládací židli uvelebit trochu pohodlněji. Přehodil nohu přes nohu a blok si opřel o levé stehno. Chvilku žvýkal konec pera a díval se na Kyla, jako by teď byl psychiatr a zkoumal pacienta. „Pojďte si popovídat o tom vašem bratrstvu na Duquesne.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Motivační prvky při práci se seniory.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.