Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Luminita D. Saviuc

15 věcí, kterých se musíte vzdát, abyste byli šťastní

Přeloženo z anglického originálu knihy 15 Things You Should Give Up to Be Happy autorky Luminity D. Saviuc, vydaného nakladatelstvím PERIGEE, New York, USA, 2016.
This edition published by arrangement with TarcherPerigee, an imprint of Penguin Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC.
Copyright © 2016 by Luminita Daniela Saviuc
All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 6430. publikaci

Překlad Mgr. Lenka Vlčková
Odpovědná redaktorka Alena Tůmová
Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková
Formát ePub Štěpán Böhm
Návrh a zpracování obálky Vojtěch Wagner
Počet stran 192
První české vydání, Praha 2017
První anglické vydání, New York 2016
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Czech Edition © Grada Publishing, a.s., 2017

ISBN 978-80-271-9526-8 (ePub)
ISBN 978-80-271-9525-1 (pdf)
ISBN 978-80-271-0305-8 (print)

O AUTORCE

Luminita Daniela Saviuc je hravou duší, která stojí za populárním blogem PurposeFairy. Narodila se v Rumunsku, kde i vyrůstala. Během svého hledání Sebe a Duše žila v mnoha zemích po celém světě. Její slavný blogový příspěvek 15 věcí, kterých se musíte vzdát, abyste byli šťastní sdílelo na Facebooku přes 1,2 milionů lidí a později se stal základem pro tuto knihu. Vším, čím Luminita je, a vším, co dělá, plní své poslání přinášet do světa světlo. Píše, přednáší a vymýšlí nové způsoby, jak se podělit o svůj příběh a inspirovat ostatní k sebezdokonalování.

PŘEDMLUVA

Když jsem se s Luminitou potkal poprvé, dorazila právě do Malajsie, aby změnila svou profesní dráhu a ujala se nové role v mé vzdělávací společnosti Mindvalley. Nikdy by mě nenapadlo, jaký vliv bude mít záhy na moje vlastní učení se a růst i na životy milionů lidí, které později dojme svým příběhem.

Tehdy jsem si ještě neuvědomoval, že Luminita je vlastně zásobárnou energie, které se podařilo překonat bolestné a traumatické zážitky a proměnit se v paprsek světla.

Už v té době ale začínalo být patrné, že tomu tak je. Všichni naprosto jasně vnímali, jak moc jí upřímně záleží na tom, aby pomáhala druhým. Naši studenti Luminitě často projevovali obrovskou vděčnost za její rady plné moudrosti a vlídnosti. Pro organizaci, jejímž hlavním posláním je podporovat lidi při jejich transformaci, to byla nedocenitelná vlastnost. Ale to byl jen začátek.

Jednou z věcí, které budu na Luminitě vždy obdivovat, je to, jak dychtivou je studentkou. Během pracovních přestávek jsem ji často zahlédl, jak si čte knihy takových autorů jako Wayne Dyer, Lao-c‘ a Louise Hayová, a potom si s lidmi kolem sebe povídá a na svém blogu píše o tom, co se dozvěděla, a to naprosto jednoduchým, ale zároveň velmi přesvědčivým způsobem, který druhým mění život v tom nejlepším slova smyslu.

V jednu chvíli dokonce založila v Mindvalley koučovací skupinu, která vycházela ze zásad popsaných v knize Tao te ťing. Jako by rozšiřování naší mysli samo nestačilo, motivovala Luminita nás, své přátele a kolegy, k tomu, abychom prováděli cvičení, díky kterým jsme se mohli vzdát některých svých přesvědčení a zvyklostí, jež nám bránily v tom, abychom byli zdravější a šťastnější. Nečekal jsem, že bych v sobě našel tolik kázně, abych dodržel třicet dní intenzivního souboru cvičení, ale dokázal jsem to, protože Luminita měla schopnost přesvědčit, motivovat a přimět nás k tomu, abychom to prostě zvládli.

A přesně s tímhle vám také pomůže tato procítěným způsobem napsaná kniha, která vychází z Luminitina populárního blogového příspěvku 15 věcí, kterých se musíte vzdát, abyste byli šťastní (tento příspěvek zaznamenal na Facebooku více než 1,2 milionu sdílení). Kniha pro vás bude inspirací a pomůže vám proměnit život zcela od základů.

Tato knížka, v níž najdete osobní příběhy, citáty a moudré postřehy, které inspirovaly už miliony lidí, vám prozradí, jak se Luminita dovedla vyrovnat se zneužíváním v dětství a uvěřit v to, že se může uzdravit a dál růst. Poví vám také, jak toho dosáhnete i vy.

V následujících kapitolách se dozvíte, jakou moc objevíte, když si dovolíte vzdát se toho, co vám brání posunout se z místa. Zjistíte, jak se zbavit minulosti, potřeby mít neustále pravdu nebo svalovat vinu na ostatní a další spousty věcí. Na každém kroku této cesty vás Luminita prostřednictvím podobenství, osobních příběhů a povzbudivých slov podpoří v tom, abyste jednoduše nechali vše nepotřebné být a vzali život do svých rukou.

Každého, kdo si prožil to, co Luminita, a komu se podařilo vše překonat, získat takovou obrovskou vnitřní sílu a stát se podobnou zářící bytostí, jakou je Luminita, si nesmírně vážím a od každého takového člověka se všichni můžeme učit.

Doporučuji vám proto vřele, abyste se ponořili do 15 věcí, kterých se musíte vzdát, abyste byli šťastní a nechali se inspirovat zkušenostmi někoho, komu se povedlo obrátit svůj život naruby, nechat za sebou minulost, uzdravit se a vydat se na cestu hledání vlastní pravdy – využívat na maximum svůj potenciál a inspirovat mnoho dalších lidí. Doufám, že v tom, co Luminita dělá, najdete velkou inspiraci i pro sebe, stejně jako jsem ji našel já.

Vishen Lakhiani

zakladatel a generální ředitel organizace Mindvalley

ÚVOD

Byli jsme doma a byl klidný a tichý večer. Takový, na jaký nechcete vzpomínat. Bylo chladno a nebe bylo tmavé. Tak tmavé, jako vzpomínky na ta léta.

Moji sourozenci a já jsme seděli uprostřed obývacího pokoje a dívali se na televizi. Naši rodiče byli někde v domě.

Jak jsme tam tak seděli a hráli si, najednou jsme zaslechli rozhněvaný řev našeho otce, který prolomil ticho.

„Kdo si je vzal?!“

„Chybí tady bonbóny, kdo si je vzal?!“

„Kdo snědl ty bonbóny?!“

Bez jediného slova jsem se podívala na jednu ze svých sester a z výrazu, který měla ve tváři, jsem okamžitě pochopila, že bonbóny vzala ona.

Vypadala k smrti vyděšená. My všichni jsme tak vypadali. Po tvářích se nám kutálely slzy. Všichni jsme měli strach, protože jsme věděli, co přijde.

Otec se pak zeptal ještě jednou, tentokrát s ještě větším vztekem v hlase.

„Kdo vzal ty podělané bonbóny? Odpovězte!“

Nikdo se neodvážil ani špitnout.

„Kdo si je vzal?!“

„Když se ten, kdo vzal ty bonbóny, nepřizná, budete mít všichni veliký průšvih! Všichni, slyšíte?! Všichni!“

Aniž bych čekala, až se otec zeptá znovu, odpověděla jsem, tvář zalitou slzami:

„Já jsem je vzala. Já jsem vzala ty bonbóny. To já.“

Nejsem si jistá, proč jsem se rozhodla vzít vinu na sebe, ale udělala jsem to. Možná proto, že jsem věděla, že svoji bolest unesu, ale nesnesu bolest někoho jiného. Nechtěla jsem prostě, aby ublížil sestře.

„Omlouvám se. Já je snědla. Snědla jsem je všechny. Prosím tě, odpusť mi. Prosím!“

Ve chvíli, kdy jsem řekla, že jsem to byla já, mě otec popadl za vlasy a začal mě za ně tahat do koupelny.

Nebylo mi v té době ještě ani deset a pamatuji si, že jsem hlasitě vzlykala a křičela, prosila ho, aby mi pustil vlasy, a žádala o prominutí.

„Prosím, tati, prosím. Pusť mě. Omlouvám se. Je mi to líto. Už to nikdy neudělám.“

Nic neříkal a mně připadalo, jako by neslyšel nic z toho, co jsem volala.

Hodil mě na podlahu v koupelně a začal řvát:

„Doneste mi benzín! Doneste benzín!“

„Já ti ukážu, co se stane těm, kdo mi něco ukradnou! Já ti ukážu, co ti patří za to, že mi lžeš! Jen počkej, to něco uvidíš!“

Byla jsem šíleně vystrašená a netušila jsem, k čemu benzín potřebuje.

Můj otec dělával spoustu podivných věcí a jednou z nich bylo to, že nosil k nám do bytu benzín. Uprostřed obýváku jsme měli obrovskou bednu plnou lahví s benzínem. Doma jsme měli přes sto litrů benzínu.

„Doneste mi benzín! Doneste mi ten benzín, nebo vás všechny zapálím. Okamžitě!“

Když mi mezi prsty na nohách zastrkal papír, začal mi je polévat benzínem a papír nakonec zapálil.

Byla jsem naprosto zděšená.

„Tati, prosím, prosím! Už to nikdy neudělám. Prosím tě, nech toho! Prosím!“

Po tvářích mi tekly proudy slz, které mi zahřívaly obličej jako nikdy před tím. Vzduch kolem mého nosu se zaplnil pachem kouře.

„To bolí, to bolí! Prosím, pomozte mi! Prosím! Někdo mi, prosím, pomozte. Prosím…“

Zažívala jsem ohromnou bolest, křičela a zapřisáhla otce, aby oheň uhasil. Zároveň jsem se modlila k Bohu, aby otce přemohla lítost a přestal.

Každá minuta, po kterou oheň hořel, mi připadala jako věčnost. Opravdu jsem myslela, že to nepřežiju.

Nevím, jak dlouho jsem tam stála s nohama v ohni, ale pamatuji si, že v jeden okamžik jsem omdlela.

Byla jsem absolutně vyčerpaná. Už jsem nedokázala vzdorovat a mé tělo zkolabovalo.

Dokonce mě ani nevzali do nemocnice. Maminka a sourozenci o mě pečovali, jak nejlépe dovedli, a postarali se, abych byla v bezpečí.

Po této příhodě jsem celé měsíce nemohla pořádně chodit, protože jsem měla poraněné prsty na nohách.

Pamatuji si, že se mě učitelé a děti ve škole ptali:

„Luminito, co se ti stalo s nohama? Proč chodíš tak divně? Jsi v pořádku? Co se stalo?“

Na jejich dotazy jsem s úsměvem na tváři odpovídala:

„Nic. Nic se nestalo. Jsem v pořádku. Je mi dobře.“

Ale nebylo. Dobře mi tedy vůbec nebylo.

***

Možná se divíte, proč jsem knihu o štěstí zahájila právě tímto příběhem z mého dětství. A tady je mé vysvětlení, milí čtenáři.

Déle než pět let jsem jako blogerka a autorka příspěvků na webu PurposeFairy (a před tím, než jsem se pustila do psaní této knížky) dostávala hodně kritik a připomínek od lidí, kterým připadalo, že moje postřehy a rady, jak být v životě šťastný, jsou přinejmenším naivní, ba dokonce snad nebezpečně hloupé.

Zdálo se jim, že tyto postřehy, rady, nástroje a doporučení, o kterých jsem psala a které jsem nabízela, se jich samotných netýkaly a nemohly jim pomoci. Tvrdili, že fungují jenom lidem, kteří vyrůstali „normálně“. Namítali, že příběhy a vhledy, které máte právě v rukou, na těchto stránkách, nemají moc proměnit pozitivním způsobem někoho, kdo má za sebou strašlivé a traumatické zkušenosti.

Ráda bych vám pověděla, že to, o co se s vámi podělím, mi fungovalo. A to říkám jako žena, která:

•žila více než 12 let s otcem, který byl alkoholik a násilník,

•po celé dětství nezažila lásku a podporu,

•věřila, že naši osobní hodnotu určuje náš majetek, a jelikož se jí nikdy toho druhého nedostávalo, měla pramalou sebeúctu,

•byla po dlouhé roky zneužívána fyzicky, duševně a emocionálně,

•žila v příšerných a přeplněných sirotčincích se zlými a lhostejnými pečovatelkami,

•byla během dětství a dospívání neustále ponižována, kritizována a zesměšňována,

•se musela vzdát osoby, kterou milovala nejvíce, svého bývalého dlouholetého životního partnera.

A bylo toho ještě mnohem, mnohem více.

Neříkám to proto, že si přeji nebo potřebuji váš soucit (ten nepotřebuji). Píšu o tom proto, abyste měli představu, kolik děsivých věcí jsem musela prožít, a abych vysvětlila jednu velmi prostou věc – příběh vaší minulosti nemusí být příběhem vašeho života. Vaše minulost nemusí být vaší budoucností.

Příběh vaší minulosti
nemusí být příběhem vašeho života.

A nejen to, můžete mít dokonce šťastný život plný krásy, radosti a naplnění.

Je to určitě možné a v této knize se s vámi podělím o lekce, kterými jsem na své cestě prošla, a doplním je o prastaré východní postřehy a moudra, o poznatky současných duchovních nauk a vědeckých výzkumů v oblasti pozitivní psychologie – tedy o všechno, co pro mě bylo nesmírně užitečné a pomohlo mi s vlastním uzdravením.

Všechno to, co píši, mně samotné fungovalo. A co je důležitější, fungovalo to i mnoha mým přátelům a tisícům lidí, kteří si přečetli můj blog. Proto věřím, že by to mohlo fungovat i vám.

Knížka, kterou se chystáte číst, vychází z příspěvku na mém blogu, který nesl název 15 věcí, kterých se musíte zbavit, abyste byli šťastní a který měl na Facebooku více než 1,2 milionu sdílení. V této knize jsem do hloubky rozpracovala všechno, o čem jsem psala ve zmíněném příspěvku, takže tu najdete více podrobností, příkladů a myšlenek, které zkoumám z různých úhlů a na které se dívám z různých rovin.

Mohu vám slíbit na 100 %, že všechno z této knihy vám bude fungovat? Ne, to slíbit nemohu, ale díky tomu, co jsem viděla a zažila, jsem naprosto přesvědčená, že vzkaz, který svou knihou předávám, vám pomůže žít šťastnější a lepší život.

Kniha obsahuje příběhy o mém prvním strašlivém, bolestném zážitku, o tom, jak jsem putovala z jedné země do druhé a musela vždy všechno opustit, o tom, jak jsem se ztratila, abych se zase našla, a o tom, jak se mi podařilo změnit svůj smutný a bezvýchodný život plný dramat a negativ v život, jaký mám dnes – jsem volná, finančně nezávislá, pravdivě se projevuji, svobodně cestuji po celém světě a užívám si nádherná místa od Miami Beach po Bali s jeho chrámy a rýžovými poli. Popisuji tu i několik příběhů čtenářů, které mě zasáhly, a sdílím jejich pády a vítězství. Doufám, že stejně jako pro mě budou tato povídání inspirací i pro vás.

Ve světě, kde se nás snaží přesvědčit, že za štěstím, bohatstvím a úspěchem stojí skutečnost, že někdo je lepší než druzí nebo že má, dělá či ví více, je posláním této knihy dokázat, že přesný opak je pravdou.

Své štěstí, svou cestu zpátky domů a chybějící dílky do skládačky života najdeme jedině v případě, že se všeho vzdáme. Tak vám jednoduše a bez dalších zbytečných slov doporučuji – na ničem nelpěte a buďte šťastní.
Je nejvyšší čas začít.

Své štěstí, svou cestu zpátky domů
a chybějící dílky do skládačky života
najdeme jedině v případě,
že se všeho vzdáme.

1. kapitola

VZDEJTE SE MINULOSTI

Když se příliš často obracíme do minulosti, hrozí,
že jakmile se otočíme zase zpátky, zjistíme,
že nám naše vlastní budoucnost utekla.

MICHAEL CIBENKO

MŮJ PŘÍBĚH

V 80. a na začátku 90. let 20. století nebyl můj život a život mé rodiny v Rumunsku, tedy v zemi, odkud pocházím, a ve které v té době probíhal přechod z komunismu, vůbec radostný.

Moje maminka a sourozenci měli dlouhá léta stejný strach z otce jako já. Já jsem z něho měla takovou hrůzu, že jsem se schovávala pod peřinu a se slzami v očích jsem se modlila k Bohu, aby chránil mě a mou rodinu.

Život byl velice těžký nejen doma, ale všude, kam jsem přišla.

Děti ve škole a na hřišti se mi posmívaly a dávaly mi nepěkná jména. Učitelé se na mě dívali svrchu a s výrazem lítosti ve tváři. Chovali se ke mně, jako bych měla menší cenu než ostatní žáci ve třídě. Naši sousedé mně i mým sourozencům nadávali a stěžovali si, že už je nebaví žít s námi v jednom domě a že si přejí, abychom zmizeli. Kamkoli jsem šla, připadalo mi, jako by všichni měli něco proti mně i mé rodině.

Později jsem si myslela, že bylo možná zasloužené, když se ke mně chovali tak špatně, a že mám možná opravdu menší hodnotu než ostatní.

Začala jsem proto při popisování sebe samé a svého života používat nejrůznější negativní a proti sobě namířené výrazy. Jak jsem rostla, věřila jsem, že jako lidská bytost nemám žádnou cenu. Jak jsem rostla, myslela jsem si, že si nezasloužím být šťastná, respektovaná a milovaná. Jak jsem rostla, myslela jsem si, že jsem malá a nedůležitá a že navždy zůstanu jen tou holčičkou, která pocházela z „nefunkční“ rodiny a které bylo souzeno dělat stejné chyby, jaké dělali její rodiče, a žít stejně smutný a neradostný život.

A pak najednou, když mi bylo dvanáct, můj otec zemřel.

***

Minulost má velice zvláštní moc. I když můj otec zemřel, všude, kam jsem šla, jsem si s sebou nesla prvních dvanáct let života a dovolovala, aby mě břímě oněch roků tížilo, svazovalo a vyvolávalo pocit, že jsem chycená v pasti a nešťastná.

Jelikož jsem nevěděla, jak uvolnit bolest, kterou mi způsobil otec, a protože jsem netušila, jak přijmout, odpustit a propustit všechna ta zranění z minulosti, dovolovala jsem minulosti, aby nadále definovala mě a můj život. Stále jsem trpěla.

Ba co hůř, pokud byl prvních dvanáct let mého života můj otec tím, kdo mě šikanoval, po jeho smrti jako bych se rozhodla převzít tuto jeho roli a začala šikanovat sama sebe. Stala jsem se svým vlastním nejhorším nepřítelem.

Začala jsem sama sebe trápit a pohrdat matkou, sousedy, učiteli a dalšími, kteří mě šikanovali ve škole a na hřišti.

Dostala jsem se dokonce do stavu, kdy jsem nebyla schopná se na sebe podívat do zrcadla, tolik jsem postrádala sebelásku, sebedůvěru a sebeúctu.

„Proč jsi nás musela vláčet vší tou hrůzou?“ křičela jsem často na matku a dávala si záležet, aby jí bylo jasné, za jak strašného rodiče ji považuji.

„Proč jsi od táty už dávno neodešla?“

„Proč jsme museli trpět za tvoje chyby?“

„To kvůli tobě jsme na tom tak strašně!“

„Je to všechno tvoje vina!“

„Kvůli tobě nebudu mít nikdy normální život!“

„Za všechno můžeš ty, mami…“

„Já tě tak strašně nenávidím!“

Chtěla jsem, aby mě lidé brali na vědomí a uznali mou bolest. Chtěla jsem, aby věděli, čím jsem procházela, a přispěchali mi na pomoc. Ale nikdo to neudělal. Nikdo.

LEKCE ZE VZDÁVÁNÍ SE VĚCÍ

Nejste oběť. Je jedno, čím jste si prošli, stále jste tady. Možná jste byli odmítáni, zraňováni, zrazováni, biti a sráženi k zemi, ale nic vás nezlomilo. Jste stále tady! Chvíli vám to trvalo, ale vzchopili jste se. Nejste oběť,
jste vítěz. Váš život se nese ve znamení vítězství.

STEVE MARABOLI

Myslívala jsem si, že jsem obětí své minulosti. Myslívala jsem si, že když jsem se narodila do velice neutěšeného a drsného prostředí, ve kterém jsem byla také vychovávána, jsem odsouzena k tomu, abych stejným způsobem žila do konce života.

A víte co? Mýlila jsem se.

Ve chvíli, kdy si řeknete, že už máte dost všeho, dost stresu a úzkosti, dost zlosti a vzdoru, dost trápení, nedostatku, bolesti a chudoby, dost slz, zklamání, sebedestruktivních myšlenek, chování a vztahů a dost všeho, co je negativní a pomalu vás zevnitř rozežírá, přesně v tu chvíli budete připraveni, abyste převzali vládu nad svým životem do vlastních rukou a podnikli kroky potřebné k tomu, abyste žili lépe a radostněji.

***

Trvalo mi dlouho, než jsem si uvědomila, že jedinou ochranou, kterou jsem kdy potřebovala, byla ochrana před mými vlastními negativními myšlenkami a před sebou samou. V okamžiku, kdy jsem si tuto pravdu připustila, jsem byla schopná konečně otevřít oči a poprvé v životě vidět věci jasně.

Vybavuji si, že jsem si říkala:

Ano, když byl tvůj otec naživu, byla jsi oběť. Byla jsi malá a nedovedla ses bránit. Jakmile odešel, dveře tvojí vězeňské cely se otevřely. Byla jsi volná a mohla jsi odejít a být šťastná. Mohla ses zbavit své minulosti a začít budovat nový život. Jenže jsi byla ke všem těm zraněním z dřívějška připoutaná a to tě drželo v oné cele, kam tě na prvních dvanáct let života zavřel otec, a ty sis myslela, že jsi pořád oběť vlastní minulosti a že budeš po zbytek svého života lapena v pasti.

Musí-li být ve vašem životě šílenství, chaos a tlak, pak ať je v něm chaos. Tyto věci se dějí kolem vás, ne s vámi. Najděte sílu a klid být okem uvnitř bouře.

AMY JIRSA

Není snadné přejít od vnímání sebe jako oběti k uvědomění si, že máte schopnost udělat něco se svým životem a že máte sílu měnit věci kolem sebe. Není snadné přijmout bolest, kterou v sobě skrýváte, a pracovat na přijetí vlastní minulosti, na odpuštění si a vzdání se své minulosti.

Není snadné přijmout skutečnost, že lidé se k vám dříve chovali špatně a nebyli k vám laskaví a že se vám nedostávalo lásky, štěstí a vřelosti.

Není snadné smířit se se zraněními z minulosti, vzdát se jich a nechat je být, jenže když to uděláte, váš život se navždy promění a vám se začnou dít příjemné věci, a to kvůli vám samým.

Vaše minulost nemusí být vaší budoucností, pokud si to nebudete přát.

Vaše minulost nemusí
být vaší budoucností,
pokud si to nebudete přát.

Ivone, jedna ze čtenářek mého blogu, moc dobře ví, jak pravdivá jsou tato slova. Poté, co před třemi lety ztratila své milované rodiče, byla schopná překonat pocit ztráty za pomoci svého snoubence, který ji vždy podporoval a dal jí sílu přes všechno se přenést. Když Ivone přišla při automobilové nehodě i o něj, úplně se stáhla a uzavřela. Měla zlomené srdce, byla naštvaná, zklamaná, zlá na Boha a celý svět, protože nedovedla pochopit, proč se jí to stalo.

Připadalo jí nefér být tak nešťastná, když všichni kolem žijí, jako by se nic nedělo. Ivone zahořkla, byla rozmrzelá a začala od sebe všechny odhánět, včetně sebe samé. Přestala mít chuť do života, vzdala se sama sebe a vzdala se také naděje, že by kdy byla opět šťastná. Zanedlouho, když si uvědomila, že se vydala na sebezničující cestu, rozhodla se všeho zbavit – zbavit se bolesti, kterou nosila v srdci, zbavit se hořkosti a rozmrzelosti, která otravovala její mysl, vztahy, zkrátka celý život, a přijmout to, co se stalo. Když to udělala, nejenže se jí podařilo odhodit těžké břemeno minulosti, ale našla také vnitřní sílu smířit se s myšlenkou, že věci se vždy nedějí tak, jak čekáme, a je to v pořádku. Nyní má Ivone klidný a harmonický život a každý den děkuje za všechny věci, ať již dobré, nebo špatné, které jí život přináší.

Pokud se urputně držíte své minulosti a používáte ji jako výmluvu, když se nemůžete v životě posunout dál, pak ano, vaše budoucnost se bude podobat vaší minulosti. Na druhou stranu, když se vzdáte minulosti, dovolíte si být přítomní a vědomě prožívat každodenní život, ale zároveň mít jasnou představu o tom, jakou budoucnost si přejete, pak vaše budoucnost nebude ani zdaleka připomínat vaši minulost. Vše je na vás. Máte možnost si vybrat. Budoucnost vašeho života máte ve svých rukou.

***

Není paradoxní, když používáme něco tak vzácného jako přítomný okamžik k tomu, abychom ho zaplnili zraněními z dřívějška? Přemýšlíme a mluvíme o minulosti, přemýšlíme a mluvíme o budoucnosti, ale jen zřídkakdy se zastavíme, abychom se věnovali přítomnému okamžiku.

Minulosti se nedržíme proto, že si přejeme trpět, ale proto, že se domníváme, že díky tomu budeme šťastní. To je ten paradox.

Své minulosti se držíme proto, že nám dává pocit vlastní identity. Dělá z nás toho, kdo jsme, nebo alespoň tak si to myslíme. Jelikož jsme se zatím nenaučili, jak být přítomní a vědomě prožívat své každodenní životy, vycházíme při tvoření svého života z místa plného omezení, tedy z minulosti, místo abychom vycházeli z místa neomezených možností, tedy z přítomného okamžiku.

Díky bohu, že máme na výběr.

CESTA KE „VZDÁVÁNÍ SE“

1. Odhodlání

Když se jedny dveře ke štěstí zavřou, jiné se otevřou. Často se však díváme na zavřené dveře tak dlouho,
že nevidíme ty, které se před námi otevřely.

HELEN KELLER

Slibte si následující:

Já (vaše jméno)

si slibuji, že budu pracovat na tom, abych se dovedl(a) zbavovat všeho, co je za mnou, a začal(a) si užívat to, co je přede mnou.

Přijímám minulost a jsem vděčná/vděčný za všechny lekce, kterých se mi dostalo. Dovoluji svým zážitkům z dřívějška, aby ze mě dělaly lepšího člověka, ne mrzouta.

Budu se učit ukáznit svou mysl, být přítomná/přítomný a vědomě prožívat přítomný okamžik a slibuji si, že naplno využiji všechny věci a situace, ať už dobré, nebo zlé, které mi život přináší.

Slibuji si, že se stanu zdrojem inspirace pro sebe i lidi kolem mě

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy 15 věcí, kterých se musíte vzdát, abyste byli šťastní.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.