Gini Koch v nakladatelství

FANTOM Print

Dotek vetřelce

Tango s vetřelcem *

* Připravujeme, český název se může ještě změnit

KATHERINE „KITTY“ KATT 1

FANTOM Print

2017

Copyright © 2010 by Jeanne Cook

Translation © Petra Kubašková

Cover © Petr Willert

ISBN 978-80-7398-887-6 (ePub)

ISBN 978-80-7398-888-3 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Stevovi a Veronice – za to, že jste se mnou

a svým osobitým způsobem jste vždycky

ochotní „jít do toho“.

PODĚKOVÁNÍ

O psaní se říká, že je to samotářská práce, ale já na to jdu jinak. Proto nebude překvapením, že existuje mnoho lidí, jimž chci z různých důvodů poděkovat.

Ze všeho nejdřív posílám obrovský dík své agentce Cherry Weinerové, která se mě ujala, ačkoli měla už plno, a také mi byla tou nejlepší agentkou a kamarádkou, jakou si spisovatel může přát.

Děkuji Sheile Gilbertové, mé úžasné redaktorce, že dala šanci nové autorce a z celého procesu redaktořiny a vydávání udělala zábavu – při svém prvním snažení jsem se díky ní cítila jako v bavlnce.

Zvláštní dík patří Lise Dovichi, výjimečné parťačce, schopné i kritiky, absolutně nejlepší kámošce na světě a mému barometru. Bez tebe bych to nezvládla – doslova.

A teď přijde na řadu dlouhý seznam. Díky: Phyllisovi za to, že kdysi řekl „samozřejmě, že umíš psát“, a už to nikdy neodvolal; Mary, která je nejlepší a nejoddanější beta čtenářkou na světě, a Sal, která si nestěžuje na hromady papíru spotřebované při plnění tohoto snu; Kay za věčnou důvěru ve mě, i když jsem jí párkrát nebyla schopná ani sama; všem holkám (a klukům) u Interlooks Salon za podporu vždy ob týden a za povzbuzování; Dixie, která mě už léta nutí psát „zábavně“; Pauline, která je vždycky nadšená z mé kariéry spisovatelky a nakazí tím i všechny kolem sebe; dík si zaslouží i Kenne, Joe, Amy, James, Michelle, Keith a Peggy za to, že můj sebemenší literární počin pozvednou natolik, že mám pocit, že jsem vzala svět útokem; Willie za superrychlé beta čtení a oko profesora angličtiny; máma, táta a Danny, kteří mě nadšeně podporovali ještě předtím, než jim došlo, že psaní pohltí můj život; Jeanne, Michelle, Melba, Carol, Barbara, Cathy a Marlene za to, že tu byly pro mě, když se mi chtělo řvát něco o skutečném životě, a připomněly mi, že psaní je můj skutečný život; všem úžasným ženám a statečným mužům u Desert Rose – báječně jdete příkladem pro úspěch, který je snadné napodobit; Danielle, Sean a Hilary, holky z Evropy, které umějí na dálku poplácat po rameni; Josh, můj kumpán; Nick za emocionální podporu a duchovní očistu v kteroukoli část dne a z naprosto kteréhokoli kouta světa; Big Dawg Pack za morální a rovněž spisovatelskou podporu; Absolute Write Water Cooler za to, co mě naučili, taky za podporu a motivaci; Brittany, Kathie, Kathy, Norma, Ellen, Evelyn, Amy, Suzella, Jo, Carole, Mike, Christine, Akiko, John, Jill, Miranda, John, Mike, Michelle, Tom, Talene a všichni ostatní, kteří mi pomohli – vy víte, o kom mluvím.

A především posílám láskyplný pozdrav a dík svým nejnáročnějším kritikům: Veronice za to, jakou podporu, nadšení, pomoc a pochopení má pro posedlost své matky; a Stevovi za to, jak mě umí podržet a je tím nejtrpělivějším a nejchápavějším manželem, v jakého spisovatelka může doufat, zvláště poté, co jsem nechala shořet pátý počítač v řadě a on řekl jen: „Tak půjdem koupit lepší.“

Ve všech komiksech, filmech i románech mě vždycky dostává, jak ten, u koho se projeví superschopnosti, má minimálně osmdesátiprocentní pravděpodobnost, že svůj talent využije pro dobrou věc.

Je to vždycky nějaký vědec nebo vědkyně, která hledá lék na bolístky světa a zasáhne ji přitom gama záření, nebo odvržené dítě, které má náhodou k ruce někoho staršího a moudrého, kdo mu ukáže, jak správně naložit se svou mutací, když na to dojde. Těch pár záporáků, kteří mají taky výjimečné schopnosti, má vždycky nějakou tu fatální chybičku, na které ho klaďas snadno nachytá, a klaďáci mají navíc to štěstí, že vždycky, když jde o hodně, převyšují záporáky svým počtem.

V reálném životě to tak samozřejmě nikdy nechodí. Vůbec ne.

V reálném životě žádní superhrdinové nejsou.

To samo sebou neznamená, že neexistují bytosti se superschopnostmi.

Ale nebojte se – já se o to postarám.

Jo, jo – ani mně samotné to vůbec nezní jako uklidnění.

KAPITOLA 1.

Moje první superbytost byla náhoda. Taky i nehoda.

Šla jsem od soudní budovy ke garážím. Civilní povinnost v porotě mi skončila a pustili mě dřív, hned po polední pauze, takže jsem se klidně mohla vrátit do práce a pokusit se dohnat polovinu dne.

Garáže byly přes ulici, takže jsem musela čekat, až mi naskočí zelená. Jak jsem tam stála a doufala, že se nespálím na sluníčku, stala jsem se svědkem malé dopravní nehody. Pomalu jedoucí auto narazilo zezadu do jiného přímo před soudní budovou, asi patnáct metrů ode mě.

Oba řidiči vystoupili – z předního vozu muž, ze zadního žena – a chlap na ni okamžitě začal ječet. Nejdřív jsem myslela, že vyšiluje, protože mu ťukla auto a na začátku léta se v Arizoně všichni chovají trochu jako praštění, ale protože jsem ho slyšela, došlo mi, že ta ženská je jeho manželka.

Omlouvala se, ale on na to kašlal, takže se rozčílila taky. Během několika okamžiků přešla hádka v křik. Tohle byla jasná domácí rozepře, do jakých se poldové po právu nechtějí míchat.

Na semaforu blikla zelená, a zrovna když jsem si říkala, že přejdu a těm dvěma se vyhnu, tak se to stalo. Mužovo běsnění dosáhlo vrcholu a z ničeho nic mu ze zad vyrašila křídla.

A když říkám křídla, nemyslím tím nic malého. Byla obří, dobré dva metry do výšky, a rozpětí jsem odhadovala na dvojnásobek. Bylo na nich peří, ale stejně vypadala divně, což – ano, já vím – vám bude asi připadat logické. Peří nepřipomínalo ptačí a něčím se lesklo – ne krví, nýbrž nějakou lepkavou substancí, a já sledovala, jak se muž obrací ke své zděšené, ječící ženě a z brk po okraji křídel vylétají čepele.

Během několika vteřin byla žena rozsekaná na cucky a muž se otočil k soudní budově a vypustil do vzduchu další čepele. Hlavní soudní budova v Pueblo Caliente, devítipatrová budova, jejíž stěny byly většinou prosklené, tu vyrostla před několika lety a vypadala vskutku moderně a atraktivně ve snaze předstírat, že tohle město kdysi nebylo především město honáků krav.

Čepele dopadly a já sebou škubla. Sklo se sypalo a létalo všude kolem – soudní budova se během pár okamžiků proměnila z elegantního domu v ruinu. Slyšela jsem křik; lidé vycházející zevnitř, také ti v blízkosti oken v prvních dvou patrech, kdokoli další, kdo mu stál v cestě, a možná ještě i někdo jiný – ti všichni to schytali a nejspíš se stali oběťmi vraždícího muže. Nedokázala jsem odhadnout, kam až nože doletěly; věděla jsem jenom, že pronikly hluboko do budovy.

Nevím, proč jsem se nepokusila utéct nebo se schovat. Ze zpětného pohledu se dá říci, že jsem možná prostě věděla, že by to bylo zbytečné. V té chvíli jsem ovšem na tohle nemyslela. Byla jsem vyděšená, ale hlavně naštvaná a chtěla jsem ho zkrátka zastavit. On svůj útok vůbec nezpomaloval a mně došlo, že si to užívá, vychutnává si tu moc, strach a smrt.

Pořád stál ke mně zády, a tak jsem si všimla místečka přesně mezi lopatkami, jejichž místo nyní zaujala křídla. Něco tam pulsovalo, skoro jako lidské srdce, ale nevypadalo to tak. Podobalo se to malé medúze, no fakt.

Přemýšlela jsem, čím bych to monstrum mohla zastavit – jenže marketingové manažerky si s sebou běžně do práce neberou samopal. Nespouštěla jsem z očí tu tepající věc na mužových zádech a hrabala v kabelce, až moje prsty nahmátly zbraň – moje těžké, drahé pero Mont Blanc. Byl to dar od mého otce, když jsem povýšila v práci. Pochybovala jsem, že jsem to pero v otcových představách používala takhle, ale neměla jsem jinou možnost.

Pustila jsem kabelku na zem, skopla z nohou lodičky a rozběhla se přímo k jeho zádům. Přibližoval se k budově soudu, ale stále ode mě nebyl dál než třicet metrů a já dělala na škole atletiku. Byla jsem sprinterka a překážkářka a některé věci člověk nezapomene, i když je už dlouho nedělal.

Ten chlap měřil trochu víc než já, takže jsem věděla, že na něj musím zaútočit s výskokem. V hlavě jsem si to propočítala a vyskočila v poslední možné chvíli. Moje pero se zabořilo do té medúzovité věci na jeho zádech zrovna ve chvíli, kdy se chtěl otočit. Viděla jsem jeho oči – byly široké, rudě zářily a už nevypadaly lidsky.

Když jsem mu zarazila pero do zad, otevřel ústa, ale nevydal ani hlásku. Jeho očím se však vrátila lidská podoba, pak začaly být skelné a já sledovala, jak umírají. Jeho tělo přepadlo dopředu a já s ním. Vyškrábala jsem se na nohy, celá umatlaná od sajrajtu z jeho křídel a té rozprsknuté medúzovité věci.

Dorazila policie. Taky jich byla spousta uvnitř soudní budovy. Zavládl chaos – lidé křičeli, všude bylo sklo a krev, v dálce houkaly sirény – ale jak jsem se dívala na mrtvé tělo, nemohla jsem myslet na nic jiného, než jestli si mám vzít zpátky svoje pero, nebo ne.

Jakoby odnikud se zjevil muž. Měřil přes dva metry, velký a rozložitý. Ze všeho nejvíc jsem si všímala jeho obleku, který byl určitě od Armaniho a vypadal na něm výborně, což znamenalo, že patrně nepatřil k policii. Moje oči to pořád táhlo zpátky k peru, trčícímu ze zad mrtvého.

„Jak jste věděla, co máte udělat?“ zeptal se bez úvodních formalit.

„Prostě se mi to zdálo… správné,“ odpověděla jsem, čímž jsem vyhrála hlavní cenu v soutěži o nejtrapnější odpověď. „Můžu si vytáhnout svoje pero?“

Dřepl si a prohlédl tělo. Pomalu z něj vyprostil pero. Nabyla jsem dojmu, že pokud tělo vykáže sebemenší náznak obživnutí, zarazí ho zase zpátky.

„Viděla jsem jeho oči. Nebyly normální, a potom, když jsem ho zabila, začaly zase vypadat lidsky. A viděla jsem ho umírat,“ dodala jsem. Napadlo mě, jestli nezačnu hysterčit, ale shledala jsem, že ne. Byla jsem kupodivu v klidu.

Muž ke mně vzhlédl. Teď jsem si všimla jeho tváře – rysy spíš širší, silná brada, světle hnědé oči, tmavé, vlnité vlasy. Rozhodně hezoun. Okamžitě jsem se podívala na jeho levou ruku, i když jsem se za to nenáviděla. Žádný prstýnek. Rychle jsem se mu koukla zpátky do obličeje, ale on si toho stejně všiml a usmál se. „Jeff Martini. Svobodný. Momentálně nezadaný. A vy jste?“

„Já jsem momentálně uprostřed přemýšlení, jestli budu zatčená.“ Všimla jsem si, že několik strážců zákona z Pueblo Caliente už se s odhodlaným výrazem řítí k nám.

Martini vstal. „To si nemyslím.“ Obrátil se. „Naše agentura se o to postará, pánové. Věnujte se kontrole davu, prosím.“

Všichni policisté se naráz zastavili a udělali, co jim řekl, žádné dohadování, žádný problém. Teď jsem znervózněla ještě víc než doteď.

Otočil se ke mně. „Pojďme.“ Jakmile to řekl, přijela z protější strany ulice velká šedá limuzína se zabarvenými skly. Martini mě chytil za paži a vedl mě k ní.

„Musím si jít pro auto,“ protestovala jsem. „A pro boty.“ Přeskakovala jsem z nohy na nohu. Napadlo mě, že bych si mohla stoupnout na Martiniho boty, ale asi by to nebylo nejlepší řešení, když se známe tak krátce.

„Dejte mi klíčky,“ řekl.

„Tak to ne.“ Vyprostila jsem paži z jeho sevření a našla si malý kousek stínu, kam jsem si mohla stoupnout. „Co se tady, sakra, děje?“

Ze zadní části limuzíny vystoupil postarší muž. Byl stejně stavěný jako Martini, jen měl na kontě nejméně o dvacet let víc. Nevypadali, že by byli příbuzní, ale já docela jistě tušila, že je spojuje práce – ať už se jednalo o cokoli.

Dlouze se na mě zadíval. „Dejte Jeffreymu klíčky od svého auta, prosím. Marníte náš i svůj čas.“

„A pak mě zabijete a hodíte do moře jako žrádlo rybičkám?“ zeptala jsem se a dala do toho tolik sarkasmu, co šlo.

Zasmál se. „Nejsme mafiáni, jsme oficiální globální agentura. Můžete tu zůstat a nechat se vyslechnout policií ohledně smrti toho nešťastníka, nebo můžete jít s námi.“

„Řeknete mi, co se stalo? Myslím tím, co se doopravdy stalo?“

„Ano.“ Ustoupil stranou a ukázal dovnitř do auta. „Také vám pomůžeme, abyste zůstala čistá a nedostala se do novin a televize.“

„Proč?“ Nepohnula jsem se ani o krok k limuzíně, ale ani ke své kabelce.

Povzdechl si. „Potřebujeme agenty. Naše práce je nebezpečná. Je vzácnost, když má civilista nejen kuráž udělat, co je potřeba, ale také schopnost přirozeným instinktem poznat, kde a jak zabít superbytost.“

Ucítila jsem šťouchnutí, a když jsem se otočila, Martini mi podal mou kabelku. Měl i moje boty. „K té vaší práci patří i kapsářství?“ zeptala jsem se, když hodil klíčky od mého auta dalšímu muži, který se také objevil snad odnikud. Stejný oblek od Armaniho, možná byl jen trochu méně mohutný, přesto k nim očividně patřil. „Nemyslím, že bych do té vaší agentury vzhledově zapadla,“ dodala jsem, vzala jsem boty a nazula si je.

Martini se opět zakřenil. Měl parádní zuby a skvělý úsměv. Už takhle jsem byla sama sebou znechucená, že jsem hledala snubní prsten, a teď míra znechucení ještě vzrostla, když jsem řešila jeho vzhled v situaci, kdy jsem možná i balancovala na hranici života a smrti.

„Trocha ženské intuice by nám přišla vhod,“ řekl Martini. „Byla to intuice, je to tak? Netušila jste, co se děje, ale přesto jste věděla, co dělat.“

Pokrčila jsem rameny. „Nemám ponětí. Mohla bych dostat zpátky svoje pero?“

Martini se zasmál. „Jedině když s námi nastoupíte do auta.“ Sklonil se. „A jedině, když mi prozradíte své jméno,“ zašeptal mi do ucha.

Potom mi zeslábla kolena. Díky tomu se to vše zdálo skutečné, ne jako něco, z čeho se za chvíli probudím. Cítila jsem, jak na mě jdou mdloby, jak mě Martini chytá a zvedá mě v náručí, a pak… nic.

KAPITOLA 2.

Probrala jsem se v autě. Seděla jsem při tom opřená o někoho, kdo mě objímal paží. Ani zmatenost probuzení mě nepřinutila zajímat se o to, čí paže to byla. Jelikož mi to nevadilo, nejraději bych se šla coby příklad selhání moderní ženy udat Glorii Steinemové.

„… myslíš, že bude ochotná stát se agentkou?“ Byl to mužský hlas, ale nepatřil Martinimu ani tomu staršímu muži. Nechala jsem oči zavřené a snažila se, abych dýchala pořád pravidelně.

„Doufám.“ Tohle byl Martini. „Bylo by fajn mít kolem sebe někoho, na koho se dobře kouká.“

„Jeffrey, tohle není seznamka.“ To promluvil ten starší. „Měl bys raději doufat, že ti nevrazí to svoje pero do rozkroku, až přijde k sobě.“

„Ještě jsem jí ho nevrátil,“ řekl Martini se smíchem. Cítila jsem, že se trochu pohnul. „Už se nemůžu dočkat, až zjistím, proč použila zrovna tohle.“

„Nic jiného jsem neměla.“ Otevřela jsem oči a uviděla, jak drží moje pero a ukazuje ho ostatním ve voze. Vytrhla jsem mu ho z ruky. Bylo ještě pořád oslizlé.

„Mě spíš zajímá, jak jste věděla, kam ho vrazit.“ Hlas třetího muže. Rozhlédla jsem se a zjistila, že Martini a já sedíme zády k řidiči, Martini naproti staršímu muži, já proti tomu druhému. Byl podobně stavěný jako Martini a starší muž – velký, hezký a v obleku od Armaniho. Taky byl holohlavý a kůži měl tak černou, že vypadala skoro ebenová.

„Všichni muži v téhle agentuře jsou hezouni?“ zeptala jsem se toho staršího. „Protože jestli jo, tak mi věřte, že vám můžu pomoct naverbovat každou ženskou, které se vám zachce.“

Zasmál se. „Já jsem pan White.“

„Dobře. A tohle je pan Black?“ řekla jsem a ukázala na chlapa před sebou.

„Výtečný smysl pro humor,“ řekl černoch suše. „Ne, jsem Paul Gower. Ale díky za kompliment. On se opravdu jmenuje White. Richard White. Ale neříkejte mu zkráceně Dicku.“

„I když se podle toho jména bude chovat?“

„Ani pak ne,“ odvětil Gower s malým pousmáním. „A vy nás teď ohromíte svým šarmem a povíte nám své jméno?“

„Ne. Jsem si jistá, že když jsem o sobě nevěděla, prohrábli jste mi kabelku.“ Pohlédla jsem na Martiniho, kterému se nějak podařilo vypadat nevinně. „Fajn. Takže víte, kdo jsem.“

„Vlastně jste se vzbudila dřív, než jsem stihl najít vaši peněženku,“ přiznal Martini. „Nevím, jak se vám to pero podařilo najít, ta vaše kabelka je jako černá díra.“

„Raději o ní smýšlím jako o tašce Mary Poppinsové. Dobrá, dobrá,“ dodala jsem, když jsem viděla, jak se na mě White a Gower tváří. „Já jsem Katherine Kattová, k-a-t-t-ová, a než se stihnete zeptat, tak jasně, rodiče mi říkají Kitty.“

„To se mi líbí,“ řekl Martini s úlisným úsměvem.

„Jak vám říkají vaši přátelé?“ zeptal se Gower.

Dlouze jsem se na něj zahleděla. „S vámi ještě kamarádka nejsem.“

White se uchechtl. „To je fakt, slečno Kattová.“

„Říkejme jí slečno Kitty,“ žadonil Martini.

Otřela jsem sliz z pera o jeho kalhoty. „Tohle mi nestojí za odpověď.“

„Můj bože, myslím, že jsem se zamiloval,“ zasmál se Martini. Ale svou dlouhou paži z mých ramenou nesundal.

„Vsadím se, že tohle říkáte každé ženské, která probodne nějakou obludu perem.“ Snažila jsem se nemyslet na to, že mi jeho objetí dělá dobře. Děly se tu vážné věci a já se musela přestat chovat, jako bychom byli v baru pro nezadané.

„Jen těm, co jsou sexy,“ odpověděl Martini a zbořil tím mou pracně vybudovanou představu, že nejsme v baru pro nezadané.

„Já bych raději volil slovo ‚krásné‘,“ řekl Gower. „Na to ženy víc slyší.“

„Ale my o ni stojíme, protože je chytrá a vynalézavá,“ řekl White a já v jeho tónu slyšela něco, co mi připomnělo otce, když už měl něčeho dost a chtěl, abychom se soustředili na to podstatné.

Martini a Gower to slyšeli taky, protože přestali žvanit a oba se zatvářili vážněji. Mně osobně bylo fuk, o co White stojí. Zatím.

Pípnul mi telefon a já ho vytáhla. Zmeškala jsem spoustu hovorů. „Díky, že jste mi neřekli, že se mi snažilo dovolat tolik lidí.“

„My jsme ten telefon slyšeli,“ řekl White, „ale nemohli jsme ho v té kabelce najít.“

Podívala jsem se na seznam zmeškaných hovorů. „Pan Brill, Caroline, Chuckie, Janet. Normálně po mně v tuhle denní dobu není taková sháňka.“

„Možná se cítí osamělí,“ řekl Martini. „Kdo je Chuckie?“

„Kamarád, proč?“ Vlastně jeden z mých nejstarších přátel, ale neviděla jsem důvod sdělovat tohle Martinimu.

„To je ten, který má vyzváněcí melodii ‚My Best Friend‘?“

„Jo, a co jako?“

„Jen si rád dělám hned zkraje jasno o konkurenci,“ řekl Martini s úsměvem.

„To není žádná konkurence, protože spolu nic nemáme.“ Teď už jsem byla zpátky na pevné feministické půdě. Krom toho jsme spolu já a Chuckie nechodili a jeden úlet někdy před pár lety se nepočítá. „Ale musím těm lidem zavolat zpátky, hlavně šéfovi, který by určitě rád věděl, proč jsem se ještě nevrátila do kanceláře.“

White zakroutil hlavou. „Ne, to nemůžeme dovolit, omlouvám se.“

Můj telefon zazvonil znovu. Tentokrát to byla Sheila. Martini mi vytrhl telefon z ruky dřív, než jsem stihla hovor přijmout. „Podívejte, je to jedna z mých nejstarších kamarádek. Musím jí to zvednout.“ Telefon přestal zvonit, ale vzápětí se opět rozezvučel.

Martini se na něj podíval. „Amy. Nic mi neříkejte, budu hádat… další stará dobrá kamarádka?“

„Jo. Sheila a Amy jsou moje nejlepší kamarádky a Chuckie je můj nejlepší kamarád. Znám je od deváté třídy. Fakt si myslím, že ten pitomý telefon musím zvednout.“

To už ale zase zvonění ztichlo a já vytrhla přístroj z Martiniho ruky.

„Tak proč má jen tenhle Chuckie speciální vyzvánění?“ zeptal se Martini.

„Na tohle nehodlám odpovídat.“ Podívala jsem se na telefon. Přicházela mračna esemesek.

„Musím trvat na tom, abyste prozatím nikoho nekontaktovala,“ řekl White, než jsem stihla vyťukat nějakou odpověď. „Ujišťuju vás, že vás zanedlouho necháme si zavolat.“

Měla jsem pocit, že White naznačuje, že Martini rozdrtí můj telefon v ruce, jestli se s nimi budu dohadovat, a Martini vypadal, že síly má na to dost. Vzdala jsem to a strčila telefon zpátky do kabelky. „Takže o co tady vlastně jde? Chci říct, že si nemyslím, že to bylo nějaké filmové natáčení, takže jak mohla tomu chlapovi vyrůst ze zad křídla?“

White vzdychl. „Až se dostaneme na centrálu, povím vám to.“

„No ale kde ta centrála je? Jak už jsem řekla a jak je vidět i ze seznamu zmeškaných hovorů, musím se vrátit do práce.“

„Když se k nám přidáte, už se nebudete muset vracet nikam,“ řekl White.

„Skvělé zdravotní a dentální pojištění,“ lákal Martini. „I o duševní zdraví je skvěle postaráno.“

„A co dovolená?“ zeptala jsem se co nejvíc sarkasticky.

„Myslel jsem na Cabo, možná Havaj. V plavkách musíte vypadat úchvatně, i když se spálíte,“ odvětil Martini jedním dechem. „Slibuju, že vás celou namažu opalovacím krémem.“

White opět vzdychl, tentokrát však rezignovaně. „Jakmile vás dostaneme z dosahu tady Jeffreyho, vysvětlíme vám to.“

„To se nestane,“ řekl Martini vesele. „Ona kouká po mně, já koukám po ní, o vztazích na pracovišti žádná pravidla nejsou, takže si zvykněte brát nás jako pár.“

„Ježiš, vy jste si určitě hodně moc jistý, že po vás hned skočím.“ Napadlo mě, jestli to takhle s ženskými dělá pokaždé, nebo jestli se ukáže, že je to zoufalý šílenec, který se na člověka pověsí a dusí ho a potom pronásleduje své bývalky, které od něj s křikem utekly.

„Ne. Vy si jen myslíte, že jsme všichni hrozně sexy, a já se umím včas chopit příležitosti.“ Martini kývl na Gowera. „Postarej se, aby se rozkřiklo, že tahle je moje.“

Gower zavrtěl hlavou. „Na prvním rande vás požádá o ruku, ale nenechte se tím rozhodit. Není tak duševně nevyrovnaný, jak vypadá, jakkoli byste si tu poslední poznámku mohla vyložit pro sebe nelichotivě. Tadyhle Jeff jenom ví rychleji než většina z nás, co chce.“

„Skvělé.“ Podívala jsem se opět na Whitea, který vypadal pobaveně i frustrovaně zároveň.„Kde je přesně ta centrála? Ptám se proto, že tady kousek dál bydlím, a vím, kudy se dá kdykoli a nejrychleji dostat na letiště, a my míříme k letišti.“

White se usmál. „Jste přesně taková, jak jsem doufal.“

KAPITOLA 3.

Ukázalo se, že „centrála“ je v Novém Mexiku, zrovna jako na potvoru. Přesněji řečeno několik mil od Roswellu v Novém Mexiku.

Ze Saguaro International to byla jedna krátká cesta letadlem. Samozřejmě že měli soukromé letadlo, šedivé a vesměs bez označení. Pilota nám dělal řidič limuzíny a vzhledově mezi ně zapadal, i když byl trochu menší než Martini, stejně jako ten, který měl moje auto.

Během letu jsem utrousila několik vtípků o Mužích v černém, které se nesetkaly nejen se skutečným, ale ani s vynuceným smíchem, zatímco Martini dál používal svůj značný šarm, takže jsem znejistěla, jestli si mám začít chystat šaty, nebo uvažovat o plastické operaci jako součásti programu na ochranu svědků, abych se ujistila, že mě nikdy nebude schopen vystopovat.

V letadle jsem konečně měla možnost se na sebe podívat a uvědomila si, že Martini si se mnou jen hrál, protože jsem vypadala katastrofálně. Jestli tahle grupa neměla k dispozici tu nejlepší čistírnu na světě, mému kostýmu odzvonilo. Moje vlasy byly děs a obličej jsem měla špinavý. Boty a kabelka byly asi tak všechno, co přežilo relativně bez úhony. Rozhodla jsem se, že se na to vykašlu, a nabyla dojmu, že bych si absolutně beze studu měla znovu přečíst Feministický manifest.

Oproti pravidlům na všech komerčních letech jsem směla posílat textovky těm, kteří mi volali nebo psali zprávy, a to hlavně proto, že seznam těch lidí narůstal a Martini mi nedovolil s nikým mluvit. Také trval na tom, že mi bude číst přes rameno, co píšu, což prý, jak řekl, mělo bezpečnostní důvod, ale mně se spíš zdálo, že se nade mnou chce sklánět a dýchat mi do ucha.

Zdálo se, že všichni kromě Chuckieho zprávu „jsem v pořádku, jen jsem na policii a nevím, kdy se dostanu ven“ vzali v pohodě. Nepřekvapilo mě, že mi odpověděl, ať mu dám okamžitě vědět, jestli mám doopravdy potíže. Na střední dostal přezdívku Chuck Konspirátor, a jakkoli se mi to protivilo, tak to na něj sedělo. Jasně, že celkově vzato se tohle svým způsobem jevilo jako konspirace, takže možná že Chuckie nebyl až tak daleko od pravdy.

Cesta z opuštěné ranveje, kde jsme přistáli, do našeho cíle byla rychlá a proběhla velkým šedivým SUV. Přihodila jsem k dobru vtípek o Mužích v šedém, který se taky nesetkal s odezvou. Tihle chlápci si očividně nepotrpěli na humornou science fiction.

Dojeli jsme k tomu, co byla nejspíš centrála, a jednalo se o tu nejnudnější budovu, kterou jsem za dlouhou dobu viděla. Vlnitá ocel, díky které muselo být uvnitř zřejmě jako v peci, natřená starou dobrou Navaho bělobou, tou nejfádnější barvou, jakou mohli vybrat. Okraje budovy byly světle hnědé. „Industriální nudu“ by nic nevyjádřilo líp.

„No teda. Jestli je ta budova stejně důležitá, jako je nezáživná, ušmudlaná a skromná, tak musíte pracovat pro nejdůležitější agenturu na světě.“

„To taky děláme,“ řekl White klidně, když otvíral silné kovové dveře s nápisem „Pro zaměstnance“.

Popohnal mě dovnitř a mně se naskytla nic moc podívaná. Krabice a bedny všech možných velikostí. Bylo to skladiště a já jsem vnitřní teplotu odhadla zcela správně.

„Tak to jsem vážně ohromená. Co má tohle být? Týden kanadských žertíků v blázinci? Nebo dělá Armani výprodej a vy mi chcete dát možnost ulovit něco super výhodného předem?“

„Ona pozná značku,“ řekl si Martini pod nosem. „Úžasné.“

„Soustřeď se, chlape, soustřeď se,“ řekl Gower stejným tónem. „Vzpamatuj se už sakra, Jeffe. Děsíš ji. A mě taky.“

„Myslím, že se jí to líbí,“ odvětil Martini se širokým úsměvem.

„Takže to hlavní je pod zemí, mám pravdu?“ zeptala jsem se Whitea a pro tu chvíli jsem se usilovně snažila ty dva nevnímat. „Nebo stisknete nějaký čudlík a všechno se převrátí a začne to být úžasné?“

„Ani jedno, ani druhé,“ odvětil White. Šel k jedné z beden, kývl na Gowera a Martiniho a ti dva odklopili víko. „Podívejte se,“ řekl White. Byl to rozkaz, nikoli návrh.

Usoudila jsem, že jestli mě chtějí zabít, už mi stejně není pomoci. Jestli mě chtějí nacpat do velké krabice, nebude to o nic víc riskantní, než všechno ostatní, co se mi za ten den přihodilo. Šla jsem k bedně a nahlédla dovnitř.

„Ó.“ Byla jsem na sebe opravdu pyšná, že jsem nevykřikla. Martini přišel ke mně a já i bez ptaní věděla, že je připraven mě chytit, kdybych znovu omdlela. Byl to příjemný pocit, protože to, na co jsem právě hleděla, nebylo příjemné ani trochu.

Byl to muž, a pokud jsem se nepletla, tak mrtvý. Nebo jsem v to alespoň doufala. Místo prstů na nohou i rukou měl dlouhé, špičaté drápy a jeho protáhlé, nerovné zuby vypadaly ostré jako břitva. Obličej měl stažený vztekem a nenávistí.

„Vypadá jako ten chlap, co jsem ho zabila. Teda – myslím tím, jak vypadal chvíli předtím, než jsem ho zabila.“

„Takhle vypadají všichni,“ řekl Martini tiše.

„Co jsou zač? Hlavně neříkejte, že mutanti,“ dodala jsem.

„My jim říkáme superbytosti,“ odvětil White. „Na Roswellském incidentu je kus pravdy. Na konci čtyřicátých let dvacátého století se tu opravdu zřítili mimozemšťané. Jenže když jsme otevřeli loď, všichni cizáci byli mrtví. Naši vědci je samozřejmě zkoumali. Měli sice jinou strukturu těla, ale přesto se hodně podobali lidem. Měli s sebou něco, co jsme považovali za knihy psané jazykem natolik odlišným od našeho, že rozluštit ho trvalo několik desítek let.“

„Byl k tomu zapotřebí superpočítač,“ vložil se do toho Gower. „Až do osmdesátých let neudělal nikdo žádný výrazný pokrok.“

„Co se v těch knihách psalo?“ zeptala jsem se, zatímco jsem se neúspěšně snažila přestat koukat na mrtvou superbytost před sebou.

„Ukázalo se, že zde mimozemšťani byli na mírové misi,“ řekl White. „Nebyli jediní, kdo byl vyslán, ale oni jediní byli vysláni na Zemi. Jejich planeta byla napadena rasou parazitů. Naučili se proti parazitům bojovat, zároveň však věděli, že tím učiní terče z jiných planet. Poslali proto emisary, aby před touto hrozbou varovali další osídlené planety.“

„Co ti paraziti způsobují?“

„Hádejte,“ řekl Martini tiše.

Když na to White nic neřekl, odpověděla jsem si sama a předem doufala, že se mýlím. „Parazit se na někoho přilepí a přemění ho v superbytost s velkými destruktivními schopnostmi. Přitahuje je vztek a strach, nebo spíš feromony, které jsou při těchto emocích vylučovány. Tak si vybírají nového hostitele.“

„Takže znovu říkám, že tahle holka je moje,“ opakoval se Martini.

„A protože takový parazit všechno zesiluje,“ pokračoval Gower, „emoce se vyhrocují až do bodu, kdy hostitel není schopen racionálně uvažovat.“

„Tedy za většiny okolností,“ poopravil ho White. „Vyskytli se i tací, kteří to dokázali mít pod kontrolou.“

„Dobří hoši?“ Podařilo se mi odtrhnout zrak od drápaté příšery v bedně.

White zakroutil hlavou. „Žádní dobří nejsou, nebo jsme na žádné takové nenatrefili. Byli jen takoví, kteří dokázali kontrolovat svou reakci na parazita a úspěšně přežili. Dokud jsme je nenašli a nezastavili.“

„Jak může někdo přežít, když je… takovýhle?“ ukázala jsem na tu věc v boxu.

„Těch pár, kteří umějí ovládnout parazita, je do jisté míry schopných vrátit se do lidské podoby. Nejsme si jistí, zda o parazitovi vědí, či ne.“ White se na chvíli zatvářil smutně.

To mi bylo divné. „Proč ne?“ Nikdo neodpovídal, ale všichni se tvářili, jako že jim to je nepříjemné a trochu trapné. „Vy si nejste jistí, protože jste nikdy žádného z nich nechytili, co?“

„Ne,“ řekl Gower. „Chytili jsme je. Ale jen ve formě superbytosti.“

„Ne,“ opravil ho Martini. „Zabili jsme je ve formě superbytosti.“

„Tohle monstrum máte v bedně. Proč jste ty ostatní nedali taky do bedny?“

„Je mnohem těžší je zabít – ty, co to mají pod kontrolou,“ dodal Martini. „Je obtížné sledovat je do jejich hnízda, nebo co to vlastně mají, když jste mrtvá nebo raněná. A nám se dosud podařilo je zastavit jedině tím, že jsme je zničili. A po té destrukci toho z nich moc nezbylo.“

„Čím déle má superbytost svou situaci pod kontrolou, tím víc roste její síla,“ dodal Gower. „Víme, že pár z nich přežilo celá léta. Parazit v jejich lidské formě dřímá, dokud je něco nevytočí. Nebyli jsme dosud schopní určit, kdo to je, když mají lidskou podobu.“ Zatvářil se opět trochu rozpačitě. Měla jsem pocit, že mi neříká všechno. Nebyla jsem však v pozici, kdy bych na něj mohla tlačit.

„Pěkné. Jak dlouho už jsou mezi námi?“

„První se ukázali přibližně v tu dobu, kdy jsme trochu pokročili v překladu těch knih,“ řekl White. „Tudíž konec šedesátých, začátek sedmdesátých let. Pochopili jsme z nich minimálně tolik, že nás mimozemšťané před něčím varují, takže když se objevila první superbytost, nebyl to tak úplně šok.“

Zamyslela jsem se nad tím. „Objevili se ve Vietnamu, že ano? Přilákala je zuřivost obou válčících stran, je to tak?“

„Ó ano,“ řekl White tiše. „Neklid, který válka působila, nepochybně přitáhl parazity sem. Ale obě strany je byly schopné zničit. Superbytost se stane téměř nezranitelnou, ale když použijete kulomety a tanky, můžete je zničit v devíti případech z deseti.“

„Co když zabijete lidskou část, ale ne parazita?“

„Nemůžete zabít hostitele, pokud si ho parazit nepřeje mrtvého. Parazité se mohou přestěhovat, ale není to jen tak. Nejde jen o silné emoce – aby se cizopasník a hostitel dali dohromady, musí mezi nimi existovat jisté spojení.“

„Kdybyste ho nezabila na první pokus, mohl se přestěhovat do vás,“ vysvětlil Martini.

„Děkuji mnohokrát. Takže mě verbujete, protože jsem materiál pro vraždícího maniaka?“

„Ne,“ řekl s náznakem neklidu. „Mají rádi silné lidi, ale nejen fyzicky silné. Mají rádi statečnost, inteligenci a soucit.“

„Hledají milostné spojení?“ Opět jsem zadoufala, že se snad brzo probudím.

„Jistým způsobem ano,“ pokrčil Martini rameny. „Chtějí žít, a chtějí žít s hostitelem, tak proč by to neměl být někdo, kdo se jim líbí?“

„Když mají rádi všechno, co jste jmenoval, tak proč proměňují hostitele v tyhle… hrozné věci?“

„Pro ně nejsou hrozné,“ odpověděl Gower.

Znovu jsem se nad tím zamyslela. „Nepatří sem, takže to, v co promění hostitele, sem taky nepatří. Ve správném světě by zapadli. Ale ve špatném jsou zhouba.“

„Ano,“ řekl White. „Ale podle toho, co jsme se dočetli v knihách mimozemšťanů, zanikl pravý svět pro tyto parazity ve chvíli, kdy jejich slunce vybouchlo jakožto supernova. Místo aby parazity zničila, poslala je do vzdálených koutů vesmíru, kde hledali hostitele, aby mohli konečně zase naplno žít.“

„Kdyby nedělali z lidí příšerné a vraždící kreatury, tak by to snad bylo i smutné.“ Otřásla jsem se. „Ale oni to dělají. Takže co zbytek krabic? Jsou v nich další?“

„Jo,“ řekl Martini. „Brzy tu bude i váš roztomilý přítel. Jen ho musíme zakonzervovat, dát do boxu a poslat ho sem.“

„V mém autě?“

„To těžko. Ale nedělejte si starosti, odvezu vás, kam budete potřebovat.“

„Mám to ale kliku. Proč je všechny uchováváte, zvlášť když vás nedovedou k těm hrozivějším?“ Tuto otázku jsem směrovala k Whiteovi.

„Potřebujeme důkaz. Také máme vědce, kteří na tělech provádějí testy, abychom se přesvědčili, zda můžeme najít podobné rysy, na základě nichž by se dalo předem určit, jací lidé mají větší předpoklad stát se hostitelem.“

„To všechno děláte tady?“ Rozhlédla jsem se. „Tak na to vám ani na minutu neskočím.“

„Ne,“ řekl White a uchechtl se. „Tohle je jen první zastávka.“

Něco tady nehrálo, vlastně mnoho věcí, ale rozhodla jsem se, že se nebudu dohadovat ani poukazovat na své obavy. „Ukažte mi jich víc.“

Jak jsme procházeli prostorem a já absolvovala svou osobní hororovou show, dorazili další agenti, z nichž dva vezli na vozíku nový box. Extra velký. Jeden z agentů byl ten, co si vzal klíčky od mého auta. Ten druhý, co šel s ním, vypadal skvěle, stejně jako ostatní.

Bylo tu vedro a já se potila, ale žádné z těl v boxech nebylo rozložené ani nepáchlo. S Whiteovým svolením jsem vložila ruku do jednoho z boxů. Bylo tam úplně stejné horko.

Dovnitř a ven prošlo několik dalších agentů, někteří vezli boxy s mrtvými superbytostmi, někteří se jen tak ochomýtali kolem. Všechno to byli muži, a zatímco se tu střídaly různé varianty tělesných typů, obličejů, barev pleti a tak podobně, všichni by jistě většinou populace byli označeni jako hezcí. Byla tu spousta přitažlivých agentů – a nikdo z nich kromě těch, co mě sem přivedli, sem nevešel jedinými dveřmi. Nechápala jsem, jak se sem dostali, ale ať už to bylo jakkoli, neproběhlo to normálním způsobem.

V tomhle skladišti nebylo nic dalšího, ale oni měli velkou početní převahu. Ne že bych si myslela, že mám proti Whiteovi, natož proti ostatním, bez pomoci nějakou šanci.

Opřela jsem se o velký box, který obsahoval superbytost, kterou jsem sama vyřídila, zkřížila jsem paže na prsou a co nejvíc se snažila předstírat, že se nebojím a nejsem srab. „Co se tady doopravdy děje?“

KAPITOLA 4.

„Co tím myslíte?“ zeptal se White velice klidným tónem. Já se však na něj nedívala. Zírala jsem na Martiniho a Gowera, kteří se oba tvářili provinile.

„Myslím tím, že tu pár věcí nehraje.“ Martini se na mě nedíval a já si byla jistá, že nechce něco prozradit.

„Jako třeba?“ vybídl mě White zdvořile.

„Tak v první řadě jako vy všichni.“ Rozhlédla jsem se kolem. „Všichni vypadáte až příliš dobře. Vsadím se, že až se setkám s nějakými vědci, budou taky všichni sexy. Je to příliš fantastické; nehrozí, aby v jedné agentuře pracovalo tolik hezounů, pokud to není agentura modelingová.“

„To je vše? Řešíte náš vzhled?“ White vypadal pobaveně.

„Ne, tím jsem jen začala. Tohle není centrála, takže jste mě sem přivedli proto, abych viděla ty mrtvoly. Myslím, že to má být nějaký iniciační rituál. Ale je tu hrozné vedro. Když chceme na Zemi uchovat něco mrtvého, udržujeme to ve velkém chladu, ne v horku. Tady je jako v peci, i já se tu peču, ale jsem očividně jediná, kdo se tu potí. Všichni ostatní a všechno v těch kontejnerech je v pohodě. To není normální, teda přinejmenším na tomhle světě.“

„Co dál?“ White se stále jevil klidný a nevzrušený. Samozřejmě; měl posily a já ne.

„Zdá se mi, že se všichni pohybujete až moc rychle. Zjevíte se odnikud, nikdo se vás nesnaží zastavit, poldové dělají, co jim řeknete, a vůbec se s vámi nedohadují. To přece taky není normální. A vy tvrdíte, že v kosmické lodi těch mimozemšťanů nebylo nic než nějaké manuály. Pardon, ale to prostě nemůže být pravda. Kov, komponenty, všechno, co loď pohánělo, to všechno by bylo z vědeckého hlediska veledůležité. Určitě by se o to zajímala aspoň NASA, když už ne žádná jiná vládní organizace. Mimozemšťani, kteří se tolik podobají lidem, by byli vysoce zajímaví, stejně jako kdyby vůbec nevypadali jako my. Každá věc v té lodi by přece už jen díky své existenci fascinovala každého, kdo má minimálně normální IQ.“

„Co to podle vás všechno znamená?“ zeptal se mě White. Vypadal, že ho moje odpověď zajímá, ale netrápí.

„Pocházíte z planety Sexy a byli jste vysláni na Zemi, abyste pomáhali a chránili. A abyste dělali ženy šťastnými.“

Martiniho to rozesmálo, což byla tak trochu úleva. Nakonec se na mě opět podíval a mě zaujalo, že se jeho výraz příliš nezměnil od toho, na jaký jsem si u něj už začínala zvykat. Tvářil se sebejistě a zaujatě a inteligentně, ale stejně jako White nevypadal, že by se znepokojoval.

Gower zakroutil hlavou. „Musíte jí ale nechat, šéfe, že jí to pálí.“

„Je to trochu komplikovanější,“ řekl mi White.

„Ježiš, vždyť já mám času.“

White zavrtěl hlavou. „Tady ne.“

„Ne, tady a teď. Už mě to nebaví, ať už se tady jedná o cokoli. Buď mi řekněte, co se děje, nebo mě odvezte domů a dejte mi už sakra do konce života pokoj. A to platí i pro vás,“ řekla jsem směrem k Martinimu. Jen se zazubil.

„Ne. Bude se to vysvětlovat snáze, když to uvidíte,“ oponoval mi White.

„Uvidím co?“

„Místo zřícení. Naše Vědecké centrum v Dulce v Novém Mexiku. A domovskou základnu.“

„UFO-výlet,“ dodal Martini zvesela. „Spousta lidí by byla za tohle ochotna dát nevím kolik peněz.“

„A všichni jsou považovaní za cvoky.“ Z nichž jeden byl i můj nejlepší kamarád, ale to teď nebylo důležité. „A protože mají zjevně pravdu, tak hádám, že bychom je měli nazývat intuitivními vládními práskači.“

White pokrčil rameny. „Máme důvody, proč lhát. Jsem si jistý, že byste většinu z nich uhodla. Ale o to nejde. Ano, to, že jsme vás sem přivezli, je test. Potřebovala jste se přesvědčit, že jich je víc, mnohem víc, než jen ten, se kterým jste měla tu čest.“

„A co dál?“ zeptala jsem se. „Chci říct, že toho musí být víc, proč jste mě sem přivezli, než jen dopřát mi privátní prohlídku v muzeu kuriozit.“

„Chtěli jsme vidět, jak se potíte,“ řekl Martini. „Myslím, že je to sexy. A taky vám to jde dost dobře.“

„To jste mohli udělat tam, kde bydlím, a ušetřit majlant za pohonné hmoty.“

„Za ty náklady to stojí. Nestává se každý den, abychom naverbovali sexy babu z Hot Townu.“ Martini se křenil, jako by si snad myslel, že je první, kdo to na mě v životě zkouší. Každá holka v Pueblo Caliente tohle v různých obměnách slyší už od dvanácti let.

Gower zakoulel očima. „Tím se vysvětluje, proč máme tak málo ženských agentek.“

„Tady kvůli panu Nadrženému?“ Bylo to padesát na padesát s panem Klišé, a já se rozhodla pro to, co víc bije do očí.

„Já nejsem nadržený,“ protestoval Martini. „Jen se mi líbíte. Všechny ostatní byste strčila do kapsy.“

„Na to vám neskočím. Absolutně ne.“ Znovu jsem se rozhlédla kolem. Teď bylo uvnitř více mužů, všechno agenti jako Martini, White a Gower. Všichni se dívali na mě a jen na mě.

Ozvalo se hlasité zvonění, ze kterého jsme já i několik mužů nadskočili. Probrala jsem se jako první a vylovila jsem telefon z kabelky.

„Nezvedejte to,“ řekl mi Martini.

„Myslel jsem, žes jí ho vzal v letadle,“ slyšela jsem Whitea říkat Martinimu.

„Vzal bych jí ho, ale ona ho v tom letadle strčila zpátky do té kabelky,“ odvětil Martini. „Jediné, co šlo v té kabelce snadno najít, byly klíče. Můžeš si z ní klidně něco zkusit vyhrabat sám. Možná, že obsah jen vypovídá o majiteli nebo tak, ale ta taška je noční můra.“

„Je to ženská,“ vmísil se do hovoru Gower.

Koukla jsem, kdo volá, a přijala hovor. „Ahoj, tati,“ řekla jsem co nejhlasitěji.

„Ježiš, Kitty, přestaň křičet. Máma se klepe strachy a chtěla, abych ti zavolal.“

„Co je s mámou?“

„Když čekala na letišti na své letadlo, viděla tě ve zprávách, jak jsi vyřídila u našeho soudu nějakého teroristu.“

„Tati, mohl bys chviličku počkat, prosím tě?“ Zakryla jsem mikrofon a podívala se na Whitea. „Kdy přesně jste se postarali, abych se ‚nedostala do novin a do televize‘, jak jste říkali?“ Jakmile jsem ten dotaz položila, došlo mi, že Amy je ve Francii, Sheila žije na východním pobřeží a Chuckie je s největší pravděpodobností v Austrálii, což znamenalo, že moje malá eskapáda se dostala nejen do regionálních zpráv z Pueblo Caliente, ale do celosvětových.

„Proč?“ zeptal se a tvářil se znepokojeně.

„Protože jsem nebyla ani moc hotová z toho, že se po mně sháněl můj šéf, polovina mých kolegů z práce, můj nejlepší kamarád, pár známých, moje dvě nejlepší kamarádky, ten chlap u Blockbusteru a můj pan domácí, ale moje matka, která je zřejmě na služební cestě v New Yorku, viděla svoje jediné dítě skolit teroristu ve zprávách v šest hodin a je trochu vyděšená.“

White se podíval na muže, v němž jsem poznávala toho, který si vzal klíčky od mého auta. „Co se k čertu stalo, Christophere?“

Christopher pokrčil rameny. „Pořád ti říkám, že nám ruční elektronika pěkně komplikuje práci. Někdo to celé natočil mobilem a pustil to na internet. Podařilo se nám upravit tu superbytost tak, aby to vypadalo, že má u sebe náklad výbušnin a poloautomatických zbraní. Na nic jiného nebyl čas, ani na to, abychom upravili tuhle princeznu.“

Rozhodla jsem se, že ho nenávidím. „A kde je moje auto?“

Christopher se na mě líně usmál. „Je zaparkované v bezpečí. U vašeho bytu ale ne. Zato jsem vám nakrmil rybičky.“

„Vy jste ale pan Ohleduplný.“

„Lepší než pan Nadržený.“

White přerušil naši duchaplnou debatu. „Takže ji viděl celý svět, ne jen diváci regionálních zpráv?“

Christopher pokrčil rameny. „Už to tak vypadá.“

Promluvila jsem opět do telefonu. „Tati, jsem s lidmi z vnitřní bezpečnosti. Všechno je v pohodě. Použila jsem to pero, které jsi mi dal, a zastavila toho šílence. Neublížila jsem si a nejsem v žádném maléru, jen musím absolvovat výslech a takové ty věci.“

„Takže ty jsi zneškodnila teroristu?“ Slyšela jsem, jak se v něm přetahují pýcha a strach. „Já to neviděl, celý den jsem byl se svými studenty a dělal jsem přípravy na závěrečné zkoušky a na letní kurzy.“ Jinými slovy – pro mého otce na začátku května zcela typický den. Alespoň jeden z nás měl to štěstí, že nic nenarušilo jeho rutinu.

„Nevěděla jsem, že je to terorista, tati. Jen jsem prostě… reagovala. Jeden z těch hrdinských činů, které člověk udělá jednou za život. Nic, s čím by sis měl dělat starosti.“

„Dobře,“ vzdychl. „No, tvojí matce se uleví, že jsi v pořádku, a asi z tohohle bude mít víc radosti než já. Víš jistě, že tě ty lidi od bezpečáků neodlifrujou do Guantánama?“

„Tati, copak by mi nechali mobil, kdyby to chtěli udělat?“ Realita samozřejmě byla, že ho prostě nenašli nebo mi ho neodebrali, ale já z nějakého důvodu cítila potřebu je bránit.Především White vypadal, že je za to obzvlášť vděčný.

„To předpokládám. Pro jistotu ti vždycky tak po dvou hodinkách zavolám. Když to nebudeš brát, zavolám policii. Kde jsi teď? Pořád ještě ve městě?“

„Ne tak docela.“ Usilovně jsem přemýšlela. „Odvezli mě do Vegas. Zjevně tu mají dost velké zařízení.“

„Ve Vegas?“ zeptal se a očividně mi nevěřil. „Máme v centru města federální budovu a oni tě vzali do Sin City?“

„Dokonalé krytí. Kdo by to byl čekal?“ Sama jsem žasla, jak snadno mě tyhle blbosti napadají. Obzvlášť Martini se tvářil okouzleně a dokonce i Christopher vypadal, že se na mě už šklebí o trochu míň.

„To dává smysl. Vrátili ti to pero?“

„Ano, tati. Odebrali všechny vzorky, které potřebovali, pak ho vyčistili a už ho mám zpátky u sebe.“ Tak toto je můj otec v kostce: máš pořád u sebe ten drahý dárek, který jsem ti dal? Ne že by byl materialista, jen ho znervózňuje utrácení velkých sum, takže když už se k tomu odhodlal, byl to pro něj opravdový svátek.

„Dobře. Tak jo, koukni se na hodinky a ujisti se, že máme stejný čas.“

„Tati, proboha.“

„Dobře, dobře, a taky si nastavím budíka, abych se v noci vzbudil.“

Tohle bude peklo, ovšem byl fakt, že jsem nemohla vědět, jestli mi něco nechtějí udělat.„Dobře, tati. Ale jestli to plánuješ na čtvrtou ráno, tak ti řeknu, abys mi už nevolal, jasné?“

„Jasné, Kitty. Vím, že jsi rozmrzelá, když tě někdo vzbudí, stejně jako tvoje matka. Možná bychom se v tom volání mohli prostřídat.“

„Tati, máma bude ještě rozhozená z letu. Nech ji vyspat.“

„Její dcera právě zastavila teroristu. Myslím, že bude jako na jehlách.“

„Skvělý, tak teda jo, ať mi taky volá. Možná byste si mohli udělat se zbytkem rodiny kolečko.“

„Super nápad! Než ti zase za dvě hoďky zavolám, tak je obtelefonuju.“

„Tati… To byl vtip. Fakt jenom vtip. Prosím tě, nikomu dalšímu nevolej. Myslím, že se oddělení bojí, abych se nestala terčem útoku. Nedávejme jim důvod, aby měli pravdu.“V tomhle jsem byla dobrá. Za celý život jsem rodičům téměř nezalhala, a teď mi to šlo, jako když tiskne.

„Dobře.“ Slyšela jsem v jeho tónu zklamání. „Ani strejdovi?“

„Strejdovi Mortovi teda rozhodně ne.“ Strýc Mort byl profesionální mariňák, který u jednotek sloužil už čtvrtým desetiletím a taky byl posledním člověkem, kterému bych si tohle přála sdělit. Leda že bych samozřejmě byla v nebezpečí; v tom případě bych si přála, aby strejda Mort zburcoval jednotky a přišel mě zachránit. Jenže strejda Mort by pravděpodobně věděl, že v Las Vegas žádné zařízení vnitřní bezpečnosti není. „Nechci, aby měl pocit, že má přijet nebo tak. Chtěla bych tohle zvládnout sama.“

„Dobře, koťátko. Rozumím. Zavolám strejdovi Mortovi jen v případě, že nebudeš brát telefon.“

To by mohlo projít. „To by šlo. Ale tati, pamatuj si, že brzo ráno máš volat víc než jednou. Jestli budu spát jako dřevo, možná ten telefon neuslyším, ani když ho budu mít u hlavy.“

„Tak třikrát, jo? Když to nezvedneš, zavolám mariňáky.“

„Skvělé, dokonalý plán. Vždycky jednou za dvě hodiny s tebou chvilku promluvím. Takže musím končit a mám tě ráda.“

„Já tebe taky. Buď hodná a nenech se od nich sekýrovat. Jsi hrdinka, a hrdinové si zaslouží úctu.“

„Provedu.“ Típla jsem telefon a ohlédla se na Whitea. „Můj otec mi bude odteďka volat každé dvě hodiny, dokud mě vnitřní bezpečnost nepropustí. Má dost velkou síť přátel a příbuzných a i když jsem mu to zakázala, tak věřím, že několika z nich stejně zavolá. Teď je to na vás.“ Podívala jsem se na Christophera. „Jo, a běda, jak se mým rodičům něco stane.“

Christopher pokrčil rameny. „Já se starám o naši image, ne o eliminaci.“

„Skvělé.“ Obrátila jsem se k Whiteovi. „Takže?“

„Takže,“ vzdychl, „teď máme dvě hodiny na to, abychom vás přesvědčili, že máte říct svému otci, jak je to všechno v pohodě.“

„Plus mínus. Je ochotný volat pravidelně i celé dny. Asi ho to baví.“

„Myslím, že budeme muset všechno správně načasovat,“ řekl Martini. „Nechci, aby zavolal v nepravou chvilku. Mohl by nám pokazit náladu. I když jsem zvyklý, že mě někdo budí v nelidskou hodinu.“

„Myslím, že tohle zatím nehrozí,“ řekla jsem mu. Zase se jen zazubil.

„Musíme jít,“ řekl White.

„Ne. Chci nějaké odpovědi. Začněme s těmi chlapci tamhle,“ ukázala jsem mobilem na zbytek osazenstva a schovala telefon zpátky do kabelky. „Ráda bych věděla, jestli mám tu čest s mimozemšťany, nebo jen s magory.“

„S obojím,“ zasáhl Martini dřív, než stihl White otevřít pusu. „Jediný normální jsem tu já.“

„Chce se mi nad naším živočišným druhem plakat. Pane White? Opravdu bych ocenila trochu upřímnosti. A to hned.“

KAPITOLA 5.

White si zhluboka povzdechl. „Je to komplikované. Co kdybychom uzavřeli kompromis a já vám o tom budu vyprávět cestou na místo zřícení lodi?“

Shledala jsem, že bude dobře, když to odsouhlasím, zvlášť protože Christopher a někteří chlapi kolem něj vypadali, že by byli ochotni vyřešit ten problém tím, že mě praští po hlavě. „Fajn. Můžete začít už na cestě k autu.“

Kývl a Martini s Gowerem se přesunuli za mě. „Christophera si nevšímejte,“ řekl Gower tichým hlasem. „Je naštvaný, že to zvoral. Že se vaše fotky dostaly ven je obrovský problém a musí se to napravit.“

„Je to gay,“ dodal Martini.

„Ne, nejsem,“ řekl Christopher za mnou. Jen tak tak, že jsem nenadskočila. „Ale tahle princezna není můj typ.“

„Jsem zdrcena.“

„To nemusíte. Mám rád hloupé husičky.“ Christopher nás obešel a zamířil ke dveřím na parkoviště, které nám přidržel otevřené. Zjevně byl teď součástí mého doprovodu. Proto jsem si ho pořádně prohlédla. Byl nejméně o patnáct centimetrů menší než Martini, ale pořád o pár čísel vyšší než já, a tak jsem ho otipovala na necelých sto osmdesát. Rovné hnědé vlasy, zelené oči, štíhlý, ale evidentně měl svaly. Samozřejmě hezký. Musela jsem uznat, že existoval i horší způsob, jak zemřít, než obklopená takovým množstvím chutného masa. Šlo jen o to, že mně se umřít nechtělo.

„Takže? Já žádné vysvětlení neslyším,“ řekla jsem Whiteovi, který byl teď vedle Gowera.

„Tahle budova, kterou právě opouštíme, je skladovací prostor. Máte pravdu, je tu horko. Když superbytosti vzniknou, změní se natolik, že už nejsou vůbec lidmi, už opravdu ne z tohoto světa. Tudíž se uchovávají v horku. V zimě máme hodně velký účet za topení.“

„Takže jejich svět byl blízko slunci, které vybuchlo jako supernova?“

„Předpokládáme to.“ White to řekl, jako by byl mnou ohromen. „Jste velice bystrá.“

„Právě proto o mě Christopher nejeví zájem, jako třeba Martini. Na to už jsme přišli. Nezapomínejme, že jsem v téhle knihovně něco jako otevřená kniha. Žádné vtípky,“ řekla jsem rychle a podívala se na Martiniho. „Opravdu chci odpovědi.“

S falešnou vážností přikývl a White pokračoval. „Máte pravdu, kromě knih byla v té lodi spousta věcí a ano, my jsme od samotného zřícení všechno studovali.“

Na způsobu, jakým řekl slovo „my“, mě něco zarazilo. „Vy fakt nepatříte k americké vládě, že ne?“

„No,“ řekl White, zatímco Martini mě jemně, ale přesto pevně uchopil za paži a uvedl mě znovu do pohybu, „přece jen máme pár lidí z americké vlády, kteří jsou zasvěcení a spolupracují. Už jsem vám ale řekl, že jsme světová organizace.“

„Jakého světa?“

Podle toho, jak se Whiteovy oči pohnuly, i když nepatrně, jsem poznala, že mám pravdu. Řekl však jen: „V autě.“ Auto byla další šedivá limuzína; usoudila jsem, že je to u nich standardní věc. Nebyla to tatáž, kterou jsem jela předtím, což byla úleva.

Christopher mi podržel dveře k zadním sedadlům a já nastoupila a broukala si úvodní píseň k Mužům v černém. Ujistila jsem se, že sedím po směru jízdy, abych viděla jak na řidiče, tak na ostatní pasažéry.

„Jsou fiktivní,“ řekl Martini. Nastoupil a usadil se hned vedle mě. „Já jsem reálný,“ dodal a položil mi paži kolem ramen.

„Hrozný otrava,“ řekl Christopher, když zavíral za Whitem a Gowerem dveře, potom si vlezl na přední sedadlo. Nebyla jsem si jistá, že nesouhlasím, ačkoli jsem neprotestovala kvůli té objímající paži ani tomu, že si mě Martini přitáhl blíž. Z nějakého důvodu jsem se vedle něj cítila bezpečněji, jakkoli to bylo nelogické.

Volantu se chopil náš obvyklý řidič a pilot v jednom. „Řekl byste mi laskavě, kdo je tohle?“ zeptala jsem se Whitea.

„James Reader,“ odvětil White a mně připadalo, že to vyslovil nějak neochotně.

„Já jsem člověk, stejně jako vy,“ řekl Reader, otočil se a blýskl na mě zubatým úsměvem. „Já doopravdy dělal modela, jestli chcete autogram.“

Cítila jsem, jak mi spadla čelist. „Pane bože, už vás poznávám! Vy jste byl před pár lety na té děsně kontroverzní dvojstránce v Calvinu Kleinovi.“

„Která to byla?“ zeptal se Gower. „Copak reklamy v Calvinu Kleinovi nejsou definicí kontroverze?“

Reader se znovu zazubil. Byl to úžasný úsměv, vedle kterého vypadal ten Martiniho prostě jen obyčejně. „Ta moje byla nejkontroverznější. Pak jsem toho na vrcholu slávy nechal, abych se mohl věnovat své vášni. Což byla krycí verze pro to, abych se mohl přidat k téhle bandě.“ Zamrkal na mě. „Žádný strach, zlato. Jsou v pohodě. Trochu divný, ale jinak fajn. Budu na vás dávat pozor, i tohohle nadržence budu držet zkrátka, jestli chcete.“

„On je ale doopravdy gay,“ řekl Martini.

„Jo, to ale neznamená, že někomu dovolím, aby obtěžoval tady moji kámošku,“ řekl Reader a otočil se. „My lidé si musíme navzájem hlídat záda, jinak byste si vy, cizáci, přivlastnili všechny zásluhy za záchranu světa.“ Reader nastartoval a vyjeli jsme.

Vyhlédla jsem z okének – spolu s námi vyrazilo na cestu i několik dalších SUV. „To jedou všichni tihle chlapci s námi?“

„Ano, všichni, co jsou tady,“ řekl White. „Musíme se ujistit, že jste chráněná.“

„Ehm, a proč?“

„Identifikovali vás jako tu, která zastavila teroristu, o němž média rozhodla, že je součástí teroristické organizace Al Dejahl,“ odpověděl Christopher úsečným tónem. Nabyla jsem pocitu, že Gower má pravdu – z tohohle kiksu neměl radost. „To zalarmuje všechny superbytosti, které nad sebou mají kontrolu, k tomu, aby vás vnímaly jako hrozbu.“

„Skvělé. Takže z které planety jste?“

Ten, kdo odpověděl, byl Gower, což mě zaujalo. „Nemůžeme tu mluvit svým rodným jazykem – lidé mu nerozumí.“

„Horší než jidiš,“ dodal Martini.

Gower zakoulel očima. „Jeffe, sklapni. Jsme ze soustavy Alfa Centauri A a B. Říkáme jim, no, malé a velké slunce. A našemu světu říkáme ‚svět‘. Samozřejmě v naší řeči. Lidé jsou si podobnější, než byste se nadála, dokonce i lidé z různých planet.“

„Takže říkáte, že jste lidé?“ Brala jsem to dost dobře a byla jsem na sebe opravdu pyšná.

„Ne, lidi v pravém smyslu má jen Země. Existují závažné rozdíly.“

„Jsme lepší v posteli,“ zašeptal mi Martini.

„Jeffe!“ Gower vypadal stejně otrávený, jako zněl. „Dej si pokoj aspoň na těch pět minut, než jí to vysvětlím.“

„Fajn,“ povzdychl si Martini. Trochu se sesunul na sedadle. „Už nebudu zlobit.“

Gower na něj vrhl pohled, který jasně říkal, že mu nevěří ani slovo, a pokračoval. „Byli jsme jednou z planet, kterou původní mimozemšťané varovali, stejně jako Zemi. Těmto mimozemšťanům říkáme Pradávní, protože jejich rasa byla mnohem starší než naše. Loď, která přiletěla na naši planetu, nehavarovala, ale posádka v naší atmosféře nemohla přežít. Ti, kteří přistáli tady, by bývali také zemřeli. Jak jsme zjistili, jejich svět byl co do vzdálenosti mnohem blíž světu parazitů, než má ten náš k tomu vašemu, a tím pádem se od našich dvou ras hodně lišili.“

„K nám dospěli o sto let dříve než k vám,“ dodal White. „Ještě několik desetiletí poté, co přistáli, jsme však neměli dost dobrý vesmírný pohon na to, abychom dosáhli k jiným obydleným světům.“

Gower kývl. „Z vesmírné lodi Pradávných jsme získali, co nejvíc šlo. Ostatně stejně, jako činili vědci na Zemi a činí dodnes. My jsme ovšem měli více času než vy.“

„Země si však vedla daleko lépe při překladu,“ dodal Christopher.

„Pravda,“ souhlasil Gower. „Měli jsme jasno o tom, že přichází hrozba, a dokázali jsme si vyvodit, že bylo varováno více světů než jen náš. Měli hvězdnou mapu a my jsme ji použili k tomu, abychom určili, u kterých světů se předpokládalo nebezpečí hrozby.“

„Přiletěli jsme na Zem, abychom pomohli,“ dodal White. „Potřebovali jste nás. Pořád nás potřebujete.“

„Takže tihle úžasní Pradávní vyrazili, aby varovali všechny světy, a nenosí skafandry? Jak moc je to hloupé?“ Měla jsem ze své otázky špatný pocit, ale muselo to být.

„Bravo, děvče,“ zvolal Reader ze sedadla řidiče. „To byla i moje první otázka. Odpověď se vám bude líbit.“

„Mysleli si, že se dokážou adaptovat,“ řekl Gower rezignovaným tónem. „Z toho, co jsme poznali, se jednalo o měňavce a už toho byli schopni předtím. Jejich planeta však byla blíže k jádru galaxie než naše a věci jsou tam jiné než tady.“

„U kolika planet se tedy dá s jistotou předpokládat, že se na nich nedokázali adaptovat?“Přepadla mě lítost nad těmihle Pradávnými, kteří se ze všech sil snažili varovat galaxii a svým způsobem selhali dřív, než s tím mohli vůbec začít.

„U většiny,“ řekl Gower s povzdechem. „Většina obydlených planet je daleko od jádra, ne v jeho blízkosti. Nevíme proč. Měli jsme příliš mnoho práce s odháněním hrozby, než abychom se v tomto směru pouštěli do výzkumu.“

„Možná už tomu tam doma přicházejí na kloub,“ dodal Martini. „Ale to my nevíme. Radiovým vlnám trvá věčnost, než tam dorazí, takže komunikace nestojí za nic. Nikdo z nás se už zpátky nevrátí, ale to jsme věděli, už když jsme se sem vydali.“ Poprvé od chvíle, kdy jsem zahájila tuhle cestu, nevypadal ani sebejistě, ani šťastně – jen opuštěně a smutně.

„Nechali jste tam hodně příbuzných?“ zeptala jsem se tiše – nebyla to štiplavá poznámka.

„Moc ne. Žádnou manželku,“ dodal se svým normálním úsměvem.

„Díky bohu.“ Takže ten moment osobních odhalení neměl trvat déle než jednu nanosekundu, jak jsem si s radostí všimla. Ne že bych mu to vyčítala. Byli sice mimozemšťané, ale také to zcela jasně byli chlapi.

„Většina z nás nezanechala v našem světě nejbližší příbuzné,“ řekl Gower. „Naše rodiny jsou zde.“

„Co myslíte tím ‚zde‘?“ To bylo každou vteřinou podivnější.

„Vyvinuli jsme dokonalý systém přenosu, při kterém nejsou potřeba vesmírné lodě,“ odvětil White. „Funguje velice dobře, chceme-li se nechat poslat z našeho světa na Zem.“

„Ale nemůžeme se vrátit,“ dodal Christopher. „Jádro našeho světa je jiné než na Zemi; zdejší magnetické pole nedovolí systému, aby fungoval opačně. Proto bylo pro některé lepší poslat sem rovnou celý klan.“

„Proč? To se mi zdá fakt divné.“

„Už jsou takoví,“ řekl Reader. „Když si je představíte jako rozvětvenou italskou rodinu, nebudete vůbec vedle.“

„Vy jste všichni příbuzní?“ rozhlédla jsem se. „Tím by se vysvětlovala ta atraktivita, ale ne barva vaší kůže,“ řekla jsem směrem ke Gowerovi.

Pokrčil rameny. „Můj otec se oženil s černoškou. Pozemské geny dominují nad centaurijskými, tedy alespoň ty, které souvisejí s fyzickým vzhledem.“

„Takže vy jste hybrid člověka a ufouna?“

„Jo. Jeff je ale čistokrevný cizinec,“ dodal Gower s úsměškem.

„Oba mí rodiče přiletěli jako agenti,“ řekl Martini. „Narodil jsem se na Zemi, ale krev mám čistě centaurijskou. To samé platí pro Christophera a většinu z našich mladších agentů.“

„Takže vy jste občané Spojených států?“

„Jo, se všemi právy, která z toho vyplývají,“ potvrdil Martini. „Taky jsme považováni za politické uprchlíky, téměř jako indiánské národy.“

„Máme přidělené různé oblasti,“ dodal Gower. „Po celém světě, ale hlavně tady ve Státech. Superbytosti se umějí zformovat kdykoli a kdekoli a taky to dělají, ale z nějakého důvodu se zdá, že tady ve Státech se objevují asi dvacetkrát častěji než jinde.“

„Bravo, USA. A co vy?“ zeptala jsem se Whitea. „Kdy jste přijel vy?“

„Já jsem přišel jako mladík,“ řekl. „Ti z nás, kteří se nenarodili zde, jsou přizpůsobiví občané. Je důležité, abychom prokázali loajalitu zemi, která nás přijala.“

„Takže vy jste rodák z Alfa Centauri?“

„Ano, narodil jsem se tam, ačkoli se nyní považuji za Američana. Moje žena přijela se mnou. Cítila to stejně.“

Přemýšlela jsem o tom. Christopherova rozmrzelost byla najednou ještě pochopitelnější. „Váš syn je podobný matce, jestli jsem to správně pochopila. Musí být těžké selhat před tátou.“

Christopher se otočil a tvářil se nepříčetně. Teď jsem to ale viděla – stejné oči, nos a ústa jako White. „Lepší než svému otci lhát,“ vyblafl.

„Ale není to tak užitečné ani zábavné.“ Pohlédla jsem na Martiniho. „A vy do téhle rodiny zapadáte jak?“

Zakřenil se. „Říkám panu Whiteovi strejdo. A tohle je bratranec Paul,“ dodal a kývl ke Gowerovi. „Jeho otec je bratr manžela sestry mé matky.“

„Nemůžu se dočkat, až se dozvím, jak zvládáte Vánoce. Takže váš otec je bratr strýce pana Whitea?“

„Ne, moje matka je jeho sestra. Musíte si udělat jasno v příjmeních.“ Pohlédl na Gowera. „Začíná se do toho zamotávat. Christopher by o ni nakonec přece jen mohl mít zájem.“

„To sotva,“ odsekl.

Vzdala jsem snahu vyznat se v jejich příbuzenských vazbách. Napadlo mě, že jakmile se dozvím, jestli z tohohle vyváznu živá, nebo ne, poprosím tátu, aby mi ve svém softwaru udělal mapu jejich rodinného stromu. „Takže kolik Alfa Centaurů je tady na Zemi?“

„Alfa Centaurijců,“ opravil mě Christopher kousavým tónem.

„Všichni si říkáme A-C,“ řekl Gower rychle. „Věřte mi, že je to jednodušší. A je nás několik tisíc. Samozřejmě že všichni nepracujeme jako agenti.“

„Všichni nejsou ohromně sexy chlapi? No teda, zdrcující zpráva. Samozřejmě nemám žádné zabedněné kámošky, které bych mohla předhodit tamhle Christopherovi.“ Neodpověděl, ale viděla jsem, že mu rudne krk. Napadlo mě, jestli ještě někdy uvidím svoje auto, ale pak jsem to zavrhla jako tu nejmenší ze svých starostí. „Takže co tak běžně dělají všechny A-C ženy?“

Tentokrát odpověděl Reader, zrovna když jsme vjížděli do prostoru ohraničeného vysokým a nepřátelsky vyhlížejícím pletivovým plotem, nahoře zakončeným ostnatým drátem, takže bylo jasné, že jsme na místě. „Ty jsou ti vědci.“

KAPITOLA 6.

Brána se otevřela, ale nikde nebylo ani stopy po elektronickém oku, ani po jakémkoli mechanismu. Také kolem nebyli žádní lidé.

„Jak se to otevřelo?“ zeptala jsem se Martiniho.

„No, existují takové věci jménem panty, ty se pohybují a díky nim se otevře část, které říkáme brána, a–“ Šťouchla jsem ho pěkně loktem do žeber dřív, než tu větu stihl doříct.

„Mám ovladač,“ řekl mi Reader. „Je to jen otvírač dveří u garáže, opravdu.“

Tohle bylo zklamání, ale co naplat. Podívala jsem se z okénka. Moc toho kolem nebylo, ale plot vypadal, že se táhne snad celé kilometry. „Kde to jsme?“

„Na ranči, kde ztroskotala loď Pradávných,“ odvětil Gower.

„Tohle je ten skutečný,“ dodal Reader. „Ještě je jeden falešný, který udržuje vláda a o němž si turisté a teoretikové přes UFO myslí, že je to pravé místo ztroskotání.“

„Proč? Chci říct, proč mi ukazujete místo ztroskotání? Copak nebylo před rokem vyklizeno?“ Moudrost toho, proč ukrývali skutečné místo zřícení UFO, mi nemuseli vysvětlovat.

„Ano, ale jen pokud jde o falešné místo a povědomí veřejnosti.“ Gower se na mě přátelsky usmál. „Uvolněte se, nevzali jsme vás sem proto, abychom vás zabili a pohřbili vaše tělo někde na odlehlém místě.“

„Tohle je jen druhá zastávka na UFO výletě,“ dodal Martini. „Bude se vám to líbit. Většina žen se chce provdat za prvního mimozemšťana, kterého potká, poté, co viděla místo ztroskotání.“

„Já prvního mimozemšťana, kterého jsem viděla, zabila,“ připomněla jsem mu.

„Ne, to byla superbytost,“ opravil mě Martini vesele. „Nikdo z nás Alfa Centaurijců není superbytost, leda tak v posteli.“

„O tom nepochybuju. Ale jen pro jistotu: můj telefon má skvělý signál a já jsem si jistá, že můj otec se se mnou dokáže spojit.“

„Děláte si příliš velké starosti,“ řekl Martini. „Nedáte si colu?“

„Vy nějakou máte?“

„Tohle je limuzína,“ připomněl mi Reader. „Máme i jiné věci než colu.“

„Ale protože vaše lednička byla zásobená jen colou a mraženými večeřemi, mysleli jsme, že byste to uvítala,“ řekl Christopher. Podíval se přes rameno na Martiniho. „Nic než nezdravé jídlo. Hodně štěstí, jestli se od téhle někdy dočkáš něčeho vařenýho.“

„To zvládnu. Já jsem spíš na zážitky v pěkných restauracích,“ řekl Martini, když z vnitřku dvířek vedle sebe vytáhl ledově vychlazenou skleněnou lahev Coca-Coly, odšrouboval víčko a podal mi ji. „Brčko?“

„Dík.“ Řekla jsem si, že je nebudu zpovídat, proč mají lahve a ne plechovky, ani jak je v tom vedru zvládají udržet ledové. Měla jsem pocit, že bych z té odpovědi stejně nedostala žádné informace ani útěchu.

Hopsali jsme dál, já srkala colu a přemýšlela, jak důkladně asi Christopher prohledal můj byt a proč. Podívala jsem se za nás – zdálo se, že nás všechna SUV následují. „Jsme dost nápadní, jestli jste chtěli zůstat bez povšimnutí,“ podotkla jsem směrem k Whiteovi.

„Nikdy si nestěžuj, že máš nadbytek posil,“ řekl.

„Opět v hádankách. Jak osvěžující.“

„Jsme tu,“ oznámil Reader a zastavil s autem.

Ohlédla jsem se. „Tady to není o moc jiné než tam.“

Christopher vystoupil a otevřel na Martiniho straně zadní dveře. „Zbytek cesty půjdeme pěšky, princezno.“

„To je milé, že vás máme jako oficiálního dveřníka,“ řekla jsem. Martini a White vystoupili a Gower mi naznačil, že mám jít před ním. Martini i Christopher mi oba nabídli ruku, abych mohla vystoupit. Odmítla jsem oba. Martini mi věnoval ublížený pohled. „Jsem už velká holka, na nikoho nedělám dojem, oblečení už mám stejně v tahu. Až budu načančaná, klidně mi můžete pomoct vystoupit. Ale takhle? Škoda úsilí.“

Christopher odfrkl. „Bude mi ctí. Nosíte diadém, když si někam vyrazíte, princezno?“

Vrhla jsem po něm cosi, co jsem považovala za ledový pohled. „Opravdu netuším, kde jste přišel na tu princeznu, ale nechte si to na později, vy jeden sluho.“

White se tvářil raněně. „Christophere, trocha slušného vychování by neuškodila.“

„Jo, proč bychom měli nějaké chtít od ní,“ zamumlal Christopher, když se odvrátil.

„Co má se mnou za problém?“ zeptala jsem se Martiniho pod nosem, když jsme se vydali kamsi, kde to opět vypadalo, že tam široko daleko nic není. Christopher šel napřed, Gower a White byli před námi, Reader vzadu. Zbytek hochů vypadal, že zůstane v autech.

Martini se nad tím zřejmě opravdu zamyslel. „To nevím,“ řekl nakonec. Byla jsem si poměrně jistá, že to moc dobře ví, jen mi to nechce prozradit.

„Myslím, že se mu líbí,“ řekl Reader, který přišel zezadu ke mně. „A samotnému mu to není po chuti.“

„Skvělé“ zamumlal Martini. „Víte, že jste moje, jasné?“

Zakoulela jsem očima. „Jestli na tom záleží, tak kdybych si musela vybrat mezi vámi, Christopherem a vdavkami se stromem, jste jasná jednička.“

„To beru. Mám v plánu k vám přirůst.“

„Jako houba?“

„Řekl bych spíš jako vinná réva,“ podotkl Reader.

„Nic popínavého,“ ohradil se Martini. „Spíš jako liána, na které byste se mohla houpat.“

„To zní líp, než muset si snížit inteligenci, abych se zavděčila tady panu Důležitému.“

Cestou jsem o tom přemýšlela. Bylo to divné. Martinimu jsem rozuměla. Všiml si, jak si ho prohlížím. Ale s Christopherem jsem předtím, než se začal chovat jako pitomec, prakticky nemluvila. Jestli se Reader nepletl, pak si Christopher musel o mně udělat nějaký závěr na základě – čeho vlastně? Mého auta? Bytu? Jak z mé úžasné péče o domácnost vyvodil „princeznu“? Nebo z mých věcí?

Usmyslela jsem si, že se tím nebudu zabývat. Měla jsem co dělat už s Martinim. O Christophera se budu starat až v okamžiku, kdy se z něj stane vážný problém. A navíc: Reader byl gay, takže možná usoudil, že má o mě Christopher zájem jen proto, že nemá zájem o něj. Ze zkušenosti jsem konec konců věděla, že chlapi projevují náklonnost spíš ve stylu Martiniho, než že by na mě vrčeli a měli kousavé poznámky.

Zase se ozvalo zvonění. Tentokrát jsem nenadskočila, protože na mě nezíralo víc než dvacet cizinců, a jen jsem vylovila telefon z kabelky. „Mami, co se děje?“

„Kitty, jsi v pořádku? Taťka říkal, že jsi to byla opravdu ty, koho jsem viděla.“

„Jo, byla jsem to já, jsem teď u vnitřní bezpečnosti, bla bla bla. Táta ti to určitě řekl. Myslela jsem, že jsi v letadle.“

„Byla jsem. Trčeli jsme na ranveji, připadalo mi to jako celé hodiny, i když to bylo asi jen třicet minut. Pak nás vyhnali z letadla. Teď budu vězet v New Yorku kdovíjak dlouho. Kvůli teroristickému útoku, který jsi zastavila, stopli veškerou leteckou dopravu pro případ, že by to nebyl ojedinělý incident.“

„Děláš si ze mě legraci? Počkej.“ Zakryla jsem mikrofon. „Hej, Christophere! Moje matka visí v New Yorku kvůli nedávné teroristické aktivitě. Existuje na světě nějaká šance, že byste přestal s otvíráním dveří a – klidně mě nazvěte bláznem – postaral se o tuhle záležitost tak, aby se lidé mohli vrátit zpátky do života?“

Otočil se. „Podívejte, nemáte vůbec ponětí, s čím si tu zahráváte,“ zavrčel. „Tak jednoduché to není a–“

Jeho otec ho utnul. „Dost.“ Řekl to tiše, ale White dokázal dát do svého hlasu autoritu, když chtěl. Šel zpátky ke mně. „Prosím, řekněte své matce, ať si posbírá věci, jde na stanoviště taxíků a že ji tam jeden z našich lidí vyzvedne.“

„Ó, bože, ne. Mou matku neunesete.“

White si povzdechl. „Jestli ji chcete dostat domů, musíme ji vyzvednout.“

„V New Yorku se dá dělat tolik věcí. Proč odtamtud tolik pospíchá?“ zeptal se Martini.

„Ráda spí ve vlastní posteli se svým manželem. Proč bych si měla přát, aby moje matka šla s kýmkoli z vás?“

„Je to pro ni nejbezpečnější,“ řekl Reader tiše. „Superbytostí je víc druhů. Víme, že jich máme pár dominantních. Když si jeden z nich spojí vaši matku s vámi…“ Nechal to viset ve vzduchu, ale já se dovtípila.

Promluvila jsem opět do telefonu. „Mami? Vyzvedne tě někdo od bezpečnosti.“

„Proč? Bože můj, už není bezpečno, že ano?“

„No, řekněme, že bude pro tebe bezpečnější, když budeš s nimi.“ Doufala jsem v to. „Seber si věci, běž na nejbližší parkoviště taxíků a čekej na šedivou SUV limuzínu. Nenastupuj do ní, pokud muži v ní nebudou šíleně k nakousnutí.“

Následovalo tíživé ticho. „Ještě jednou?“

„Věř mi. Prostě se ujisti, že jsou to hezouni.“

„Ty jsi toho otci hodně neřekla, že?“

Vzpomněla jsem si, proč jsem se nikdy nenamáhala naučit se lhát rodičům. Matka mi na to nikdy, nikdy neskočila. „Ne, mami, neřekla.“

„Jsi v bezpečí a budu v bezpečí já? A otci taky nic nehrozí?“ Když mluvila o otci, slyšela jsem v jejím hlase větší obavu než o mě nebo o sebe sama.

„Táta je v pohodě,“ řekla jsem a upřela na Whitea významný pohled. Kývl hlavou a Gower udělal totéž. „Hlídají dům.“ Další kývnutí. „Ale zatím nehlídají tebe, takže tě chtějí jen dostat pod ochranu.“ Opět kývání. „Setkají se s tebou na stanovišti taxíků. Hlavně nezapomeň: šedivá, ne černá, a skvěle vypadající chlapíci, žádný průměr ani ohavové.“

„To nám nepřísluší soudit, ale díky,“ řekl Martini tiše a se svým obvyklým úsměvem.

„Které stanoviště taxíků?“ zeptala se matka. Slyšela jsem ji, jak někomu říká, aby jí vydal odbavená zavazadla.

„To bude jedno, najdou tě.“

Zakňourala. „Nechtějí mi vydat kufry.“

„Zadržují její zavazadla,“ řekla jsem Whiteovi.

Jeho reakci jsem nečekala. Otočil se k Christopherovi. „Zajeď pro ni a pro její věci, hned!“

Christopher přikývl a zmizel. Doslova. V jedné vteřině tam byl a v následující po něm zbyl jen vzduch.

Scvrkl se mi žaludek. „Eh, mami? Drž se tam, kde jsou lidi, a dál od každého, kdo by se choval divně. Někdo tam pro tebe přijde a bude to fakt fofrem.“

„Dobře. Hm…“

„Copak?“

„Víš, myslím, že jsem právě zahlédla něco divného. Kočičko, musím končit. Doufám, že mě tví noví přátelé najdou rychle.“ S tímto telefon oněměl.

Snažila jsem se zklidnit žaludek, ale šlo to těžko. „Moje matka má potíže. Byl tam někdo divný, myslím, že po ní jdou.“

„Postaráme se o to,“ řekl White.

Martini mi položil paži kolem ramen. „Bude to dobré.“

„Jak? A jak ksakru Christopher takhle v mžiku zmizel?“ Chtělo se mi brečet, a to mě vždycky naštve. Odtáhla jsem se od Martiniho a viděla, že dvě SUV už odjela.

„Jsme na místě ztroskotání,“ řekl Gower. „Tím pádem jsou pro nás některé věci… snadnější.“

„Jaké věci? Cestování v čase?“

„Nikoli v zaběhlém smyslu,“ povzdychl si Gower. „Podívejte, pokuste se uklidnit. Slibuji vám, že vaše matka bude v pohodě. A ano, teď už hlídáme i vašeho otce.“

Bála jsem se, ale věděla jsem, že když začnu šílet a panikařit, matce nijak nepomůžu. „Znova se ptám, co se děje?“

KAPITOLA 7.

Gower ukázal prstem. „Podívejte se tam.“

Poslechla jsem. Nic tam nebylo, jenom rovná země a tu a tam nějaký pouštní keříček, a to přesně jsem mu řekla.

„Ne, ve skutečnosti je tam obrovská proláklina,“ řekl s malým pousmáním. „Nevidíte ji, protože je kamuflovaná.“

„Dobře. Takže jak tohle pomůže mojí matce?“

„Po kom jste?“ zeptal se Martini.

„Cože? Proč na tomhle teď záleží?“ Nejradši bych ho nakopla, ale opanovala jsem se.

„Zkrátka mi odpovězte. Po kom jste?“ Nevypadal, že si ze mě střílí.

„Spíš po matce. Aspoň to každý říká.“

„V tom případě bude v pořádku.“ Usmál se a já věděla, že mu připadá směšný můj výraz. „Jestli jste po ní, tak spíš hrozí, že další žena ve vaší rodině zabije dalšího ‚teroristu‘, než že se něco stane vaší matce.“

Chtěla jsem mu věřit, ale nebylo to snadné. „Možná.“

„Čím se vaše matka živí?“ zeptal se Gower velice uklidňujícím tónem.

„Je poradkyně.“

„Poradkyně ohledně čeho?“ pobídl mě Gower.

Reader se začal smát. Otočila jsem se a uviděla, že drží v ruce desky. Předtím je neměl. „Tady jablko nepadlo daleko od stromu.“

„Kde jste to vzal? A co se tam píše?“ Snažila jsem se něco přečíst, ale uhnul mi s tím.

„Ne, vy se musíte uklidnit a dávat pozor, co se vám Paul snaží ukázat. Potom vás možná nechám se podívat na složku vaší matky.“ Reader zamrkal. „Jsou to samé dobré věci, budete pyšná.“

„Jestli mohu prosit o pozornost,“ řekl Gower.

„Fajn.“ Začínala jsem je nenávidět všechny, nejen Christophera.

Gower si mě přitáhl k sobě. „Položte si ruku na mou,“ přikázal mi. Udělala jsem to a on s našima rukama trochu pohnul – a ony zmizely. Bezděčně jsem stáhla ruku zpátky a pořád tam byla, nepřišla jsem o ni.

On také odtáhl ruku. „Je to optická iluze. Máme tu ukryté zařízení. Pozůstatek z dopadu Pradávných to ještě zesiluje.“

Zamyslela jsem se nad tím, co říkali předtím v autě. „Máte tu přenašeče?“

„Několik,“ odpověděl White. „Jak vám řekl Christopher, zpátky na Alfa Centauri by nás nedostaly, ale…“

„Ale fungují skvěle, když se chcete přenést, řekněme, na letiště JFK v New Yorku?“

„Přesně.“

„Nějaké byly i v tom skladišti, ne?“

„Vezměte si mě za muže,“ řekl Martini.

„Ano,“ odpověděl Gower. „Takhle tam bez problému transportujeme mrtvé superbytosti.“

„Dobře, ale jak velké jsou ty věci? Protože si nemyslím, že jste nějaký přenašeč u soudu měli.“

„Máme všichni osobní modely,“ řekl Gower. Ale nepodíval se mi do očí.

Pohlédla jsem na Martiniho. „Chci pravdu.“

Zakřenil se. „Nejdřív řekněte, že si mě vezmete.“

„Vezmu si vás raději než jakýkoli strom na Zemi.“

„To je pro začátek dobré. Jsme přece ufouni. Kdokoli s centaurijskou krví je schopen cestovat tím, co vy nazýváte hyperrychlostí.“

„Takže jste jako Flash?“

„Ne,“ oponoval Gower, jako by ho to bolelo. „To je komiksová postava.“

„Vlastně je to dobré přirovnání,“ vstoupil do hovoru Reader. „Podívejte, víte, jak Flash musel sníst tuny jídla, protože spálil spoustu energie?“

„Jo.“ Hrozně nerada jsem přiznávala zrovna tady a za těchto okolností, že jsem totální komiksový fanda, ale neměla jsem moc na výběr. „Taky ale působil sonické třesky, a já žádné neslyšela.“

„Správně. Protože přenašeče nefungují jako Flash. Flash se uměl pohybovat rychle, když měl dostatek energie. Přenašeče se mohou hýbat, jak potřebují, ale jen u toho, kdo se rychle pohybovat umí.“

„A to jsem v tom začínala mít jasno.“ Podívala jsem se na Gowera. „Je řada na vás.“

„Řekněme, že uběhnu osm kilometrů a nebudu k smrti unavený,“ řekl Gower. Přikývla jsem. „Těch osm kilometrů mohu překonat tak rychle, jak potřebuju, klidně během okamžiku. Ale když nedokážu, kupříkladu, uběhnout šestnáct kilometrů bez vyčerpání, potom ani těchto šestnáct kilometrů nemohu překonat za okamžik. Mohu zvládnout jen to, na co po fyzické stránce mám, nic víc. Proto se musíme všichni udržovat v kondici.“

„Jako příklad řeknu, že se vydržím milovat přesně dvanáct hodin,“ nadhodil Martini. „Nikdy jsem se to však nepokoušel urychlit, takže to možná není dobrý příklad.“

„Ale zatím váš vítězný argument.“ Podívala jsem se na Readera. „Takže zpátky k Flashovi. Ten taky kolem člověka dělal poryvy větru, rozfoukal noviny a tak. Přenašeče to nedělají.“

„Správně, protože jsou skutečné. Můžete to brát tak, jako by zastavily čas a pohybovaly vším tak, že nepůsobí vůbec rušivě. Čas sice nezastaví, ale způsob, jakým se pohybují, nedokáže lidské oko postřehnout. Také se pohybují tak rychle, že je nezachytí film, video ani digitál. Dělají to však tak, že nepůsobí více vzruchu, než kdyby se pohybovaly vycházkovým tempem.“

„Dobře, to beru. Takže jak jste se objevili tam, kde jsem byla?“ zeptala jsem se Martiniho.

„Monitorujeme jakoukoli nezvyklou aktivitu. Vám se to zdá jako několik sekund, možná minuta nebo tak, od okamžiku, kdy se to semlelo a vy jste zabila tu superbytost. Já měl však dost času zpozorovat chemické změny jeho těla, dostat se na letiště ve vašem městě a dostat se k vám včas, abych to zachránil.“

Poslední poznámku jsem ignorovala. „Takže kde máte ty přenašeče? Na každém větším letišti?“

„Na každém letišti po celém světě,“ řekl Reader. „Je to docela ohromující.“

„Kde jsou schované?“

„Většinou na záchodech,“ odvětil Martini. „Žasla byste, jak snadné je prostě se objevit v kabince a vyjít ven. Nikdo si toho nikdy nevšimne.“

„Vy se pravděpodobně zjevíte na dámských.“

Zakřenil se. „Jen když jste tam vy.“

Opět jsem se zamyslela. „Kolik kilometrů uběhnete?“

„Osmdesát, a ani se nezapotím.“ Uvědomila jsem si, že mluví vážně.

„To takhle máte všichni?“

„Všichni externí agenti musí být schopni uběhnout bez problému čtyřicet kilometrů,“ odpověděl White.

Podívala jsem se na něj. „I vy?“

„Já zvládnu osmdesát, stejně jako Jeffrey a Christopher.“ Měla jsem pocit, že jsem ho urazila, ale řekla jsem si, že to nějak přežije.

„Já zvládnu tři,“ nadhodila jsem. No přece jsem musela ukázat, že taky něco umím.

„Vaše matka uběhne třicet dva,“ řekl Reader. „To máte zatraceně co dohánět, milá zlatá.“

„Moje matka neuběhne třicet dva kilometrů.“ Nebo jo? Nikdy jsme o tom spolu moc nemluvily. Byla hrozně nadšená, když jsem začala běhat, stejně jako kdysi ona. No, možná že když byla mladší, těch dvaatřicet udělala.

„Uběhne, uběhla a taky to pravidelně dělá,“ řekl Reader a zněl ohromeně. „Bože, mně trvalo měsíce, než jsem se dostal na šestnáct. Teď dělám čtyřicet,“ dodal.

„Pán je minimalista, chápu.“

Reader pokrčil rameny. „Pořád lepší než vaše tři, holčičko. Krom toho jsem řidič. Oni neřídí ani nelítají, to je pravidlo.“

„Opravdu?“

„Jo,“ potvrdil Martini. „Máme moc rychlé reflexy. Každý řidič, kterého máme, je lidský agent. Dokonce i Paul má příliš mnoho A-C krve, než aby mohl řídit nebo pilotovat.“

„Ale rychlé reflexy jsou při létání dobré,“ protestovala jsem. „Můj strýc to říká.“

„Rychlé reflexy v lidském měřítku jsou to, co máte vy a James,“ vysvětlil White. „A všechny vaše stroje jsou dělané pro lidi. Můžete nám věřit, když vám říkáme, že naše reflexy jsou natolik rychlé, že by vaše stroje zničily, místo abychom je díky nim ovládali lépe.“

„Můj bože. Christopher si vzal moje auto!“ Svoje auto jsem milovala. Starala jsem se o něj líp než o svůj byt.

„Vzal si vaše klíčky. Řídil někdo jiný,“ ujistil mě Martini. „Valíme vždycky s řidičema.“

„Zní fakt vodvázaně, když tohle říká,“ zasmál se Reader.

„Jo, děsně drsný, fakt.“ Zakroutila jsem hlavou. „Fajn, takže se umíte pohybovat rychle. Jak to ale dělají lidští agenti?“

„Když se vás dotýkáme, pohybujete se stejně rychle jako my,“ řekl Gower. „Ani byste si toho nevšimli, i kdybychom se přemisťovali hyperrychlostí.“

„Měla byste co dělat s mdlobami,“ řekl Reader. „Věřte mi, já se s tím potýkám pořád.“

„Proto jsem předtím omdlela?“

„Ne,“ vysvětlil Martini. „To jste nezvládla pocit, že jste tak blízko mých rtů.“

„To je dobré vědět. Takže kromě toho, že jste nechali zmizet moji ruku, kde přesně jsme?“

„No, chtěli jsme použít zdejší přenašeč k cestě do Dulce,“ odpověděl White. „Ale já bych raději počkal, až budeme vědět, že je postaráno o vaši matku.“

„Christopher ji ovšem nevezme ani sem, ani do vědeckého centra,“ řekl Gower. „Standardní procedura je vzít ji na domovskou základnu.“

„Pravda,“ vzdychl White. „Dobře, tak tedy do Boxu.“

„Ne. Když už jsme tady, chci si prohlédnout tohle místo ztroskotání.“ Dělala jsem si starosti o mámu, ale když budu Alfa Centaurijcům věřit, postarají se o ni. Chtěla jsem vidět místo ztroskotání, abych se odreagovala a mohla se soustředit na něco jiného než na to, co nemůžu udělat. Třeba na mámin trénink.

„Dobře, když tedy myslíte,“ řekl White.

„Držte se mě,“ řekl Martini a nabídl mi ruku.

Rozhodla jsem se neodporovat. Měl dobrý úchop – bylo jasné, že drží mou ruku pevně, ale ne tak, že by ji drtil. Musela jsem uznat, že když se mě dotýkal, cítila jsem se lépe.

Vykročil vpřed a potom, přímo tam, kde předtím nic nebylo, se objevila obrovská oblá prohlubeň. Viděla jsem, kde přistálo něco velkého a těžkého a klouzalo to ještě pořádný kus, až to nakonec zastavilo přímo před místem, kde jsme stáli.

Ohlédla jsem se. Pořád jsem viděla limuzínu a ostatní SUV. „Oni nás vidí ? “

„Zvedněte si tričko. Když budou reagovat, odpověď je ano.“

„Vy jste tak zdvořilý. Můžu se teď pustit vaší ruky?“

„Raději ne, a nejen proto, že vás rád držím za ruku.“ Vedl mě kolem okraje jámy. „Kdybyste uklouzla a upadla, ublížila byste si, a kdybyste propadla otevřenými dveřmi, poslalo by vás to do toho transportního bodu, který byste zrovna trefila. To by nebylo ani pěkné, ani bezpečné, zvláště za těchto okolností.“

„Kromě té jámy nic nevidím. Chci říct, že tu jámu aspoň teď vidím. Ale nikde žádné stroje, natož dveře, a je jedno, jestli otevřené.“

„Jsou maskované.“

„Jako ve filmu?“

„Ano, jen jsme v reálu.“ Martini si s něčím hrál. Vypadalo to, jako by ve vzduchu otáčel ciferníkem.

„Co to děláte?“

Jak jsem se zeptala, přestal si hrát se vzduchem a potom zmáčkl něco, co jsem taky neviděla. Něco zasyčelo, jako by se otevírala vzduchová komora, a potom Martini vstoupil do prázdna. Nebo tak to aspoň vypadalo. „Říkáme tomu ‚otvírání dveří‘. Pojďte,“ řekl a táhl mě s sebou.

Jak jsem klopýtala za ním, viděla jsem, že jsme teď v nějaké kupoli ze skla a kovu. Uvnitř bylo cosi, co vypadalo jako detektory kovu na letišti – dveře, které nikam nevedou. Byly jich tucty a dvoje byly obzvlášť velké, po okrajích prostoru, naproti sobě. Taky jsem viděla další muže, kteří vypadali jako zbytek chlapů z Alfa Centauri. Byli větší a impozantnější než Martini a Gower a já získala letmý dojem, že je to ostraha.

Jeden blízko nás kývl na Martiniho. „Uděláte si výlet?“

„Asi. Potřebuju ji tu provést.“

„Šťastnou cestu.“ Z jeho tónu bylo jasné, že to asi nehrozí.

Prošli jsme skrz a Martini kýval nebo mluvil na většinu tamních mužů, z nichž všichni vypadali znuděně, ale zároveň naprosto bděle. „Bezpečnostní kontrola?“ Lepší otázka mě nenapadla.

„Jo. Tohle místo je pořád ještě aktivní.“

„Jak to myslíte, aktivní? Jako radioaktivní?“ Začala jsem si dělat starosti, jestli vůbec někdy budu mít děti.

„Ano, tak trochu, ale není to nebezpečné. Stále tu jsou pozůstatky pohonných zdrojů Pradávných – před jejich poločasem rozpadu budou vaše nukleární zbraně vypadat jako hračky pro děti. Tyhle pozůstatky pomáhají zásobovat energií naše přenosové brány. Pradávní měli mnoho technologie, která dalece přesahovala tu naši, což znamená, že ještě o mnoho víc předčila vaši. Tím jsem nechtěl urazit Zemi,“ dodal rychle. „Jste jen mladší civilizace než my. A my jsme batolata ve srovnání s Pradávnými.“

Náhle jsem se cítila malá a velmi bezvýznamná. „Kolik osídlených světů vlastně existuje?“

„Spousty, ale po cestě k nám? Moc ne. Ve vesmírném měřítku žijeme tam, kde dávají lišky dobrou noc. Vy jste ještě víc na území nikoho než Alfa Centauri. Jsme ale vaši nejbližší sousedé.“

„A Alfa Centauri, jakožto náš dobrý soused, je zde pro nás^1.“

1 Parafráze reklam na pojištění „State Farm“ s popěvkem „Like a good neighbor, State Farm is there“, v níž se protagonistům lusknutím prstu zjeví pojišťovací agent, s nímž se pomocí tohoto popěvku přenesou např. k sobě do kanceláře (pozn. překl.).

„Vida, jak se ten slogan hodí.“ Podíval se na mě. „Když poprvé zjistíte pravdu o tom, že nejsme ve vesmíru sami, je to pokaždé těžké.“

„Proč?“ Už zase se mi chtělo brečet, ale tentokrát mě to nerozčilovalo; cítila jsem se spíš jako malá holka.

Zdá lo se, že si toho Martini všiml. Odvedl mě někam, kde nebyly žádné dveře do nikam ani žádný bezpečák poblíž a vzal mě do n áruče. Neprotestovala jsem. „To je dobré. To př ejde, “ řekl a poplá cal m ě po zádech. „Pro nás je to taky těžké. Jakmile jsme dost staří na to, abychom to pochopili, učí nás, že jsme jiní, ale se všemi podrobnostmi to dostaneme až jako teenageři. Je to šok a máme celou rozvětvenou rodinu, která ná m to pom ůže zvládnout.“

„Nechci, aby se mým rodičům stalo něco zlého. Polovině z toho, co se stalo, nerozumím, ale vím, že se teď všechno změnilo.“

„Budou v pořádku. Slibuju.“ Trochu mě kolébal a já se snažila uvolnit. „Na tohle bych si mohl zvyknout,“ řekl tiše. „Ale myslím, že musíme jít.“

Pustil m ě z objetí, ale pořád mě držel za ruku. „Myslím, ž e takhle se mi l íbíte víc,“ řekla jsem, když jsme se vrátili zátky do hlavní části toho, o čem jsem začala smýšlet jako o terminálu.

Zakřenil se. „Budu to mít na paměti.“

„Kam se tedy odtud můžeme dostat?“

„Kamkoli, kam potřebujeme.“ Martini ukázal na velké dveře. „Skrz tyhle dostaneme i auta.“

„Jak? Copak nejsme v nějaké kopuli, nebo v něčem, co vypadá jako budova?“

„Ano. Jenže po celé kopuli jsou rozmístěné vchody. Pro auta otevíráme velká vrata.“

„Každý z těch vchodů odpovídá nějakému letišti?“

„Říkáme jim brány, ale ne. Máme brány naprogramované tak, abychom se dostali přímo na domovskou základnu a do vědeckého centra, ale jinak je na každou cestu kalibrujeme. Superbytost se může objevit kdekoli na světě, kdykoli, takže potřebujeme flexibilitu.“

„To zní logicky.“ Rozhlédla jsem se. „Tady to vypadá docela tiše.“

„To proto, že je mřížka v klidu,“ ozval se za námi Gowerův hlas. Nadskočila jsem a nejspíš bych upadla, kdyby mě Martini pořád ještě nedržel za ruku. „Rád vidím, že si vy dva na sebe zvykáte,“ dodal Gower s úsměvem.

„Jen se snažím, aby neproskočila bránou kdo ví kam,“ zasmál se Martini.

„Připraveni na další zastávku?“ zeptal se Gower Martiniho.

„Myslím. Tady už všechno viděla.“

„Já tomu vůbec nerozumím,“ vložila jsem se do toho. „Jak může tohle všechno zůstat ukryté nejen před americkou vládou, ale přede všemi zeměmi, které sledují, co děláme?“

Gower pokrčil rameny. „Naše technologie je vyspělejší a něco z tohohle je také technologie Pradávných. A maskovací technologie skrývá víc než jen fyzickou přítomnost. Mohl bych strávit několik hodin přednáškami o vyspělé mimozemské vědě, ale čas utíká. Potřebujeme se dostat na domovskou základnu.“

KAPITOLA 8.

Ukázalo se, že ony dvě velké brány byly kalibrované na vědecké centrum a domovskou základnu. Gower šel nechat otevřít kopuli, aby naše vozy mohly projet, zatímco Martini a já jsme čekali.

„Kdybychom si nemuseli udělat zajížďku, při níž se, doufejme, setkáme s mojí matkou, kde by byla další zastávka?“

„Ve vědeckém centru. To je v pořádku, máme na domovské základně brány do Dulce. Uvidíte je i tak.“ Vzdychl si. „Tohle vždycky trvá věčnost.“

„Co?“ Mně se zdálo, že všechno odsýpá rychle.

„Provážení aut. Na transport jsou těžká, zvlášť když v nich někdo sedí. Kalibrování trvá déle, všichni se pro jistotu pohybují pomaleji, a tak podobně.“

„Musíme jet v nich?“ Nerada jsem seděla i v průjezdné myčce. Netoužila jsem se ocitnout v průjezdném přenašeči.

„Ne, vezmu vás obyčejným způsobem.“ Martini se na mě podíval a naklonil hlavu. „Potřebujete něco, než se potkáte s matkou?“

Zamyslela jsem se. Věděla jsem, že vypadám děsně, a uměla jsem si živě představit, jak se na to máma bude tvářit. „Jo. Asi by bylo fajn se převléknout.“

Kývl. „Zůstaňte tady.“ Pustil mou ruku a šel za Gowerem. Neslyšela jsem je, ale bylo docela jasné, že se hádají. Zdálo se, že Martini vyhrál, protože se vrátil s obvyklým úsměvem. „Všichni jsme připraveni. Vy a já si uděláme rychlou zastávku ve vašem bytě, než se opět setkáme s ostatními na základně.“

Zdálo se to nechutně jednoduché vzhledem k tomu, kolik mužů s námi doposavad bylo. „Co si tamhle Paul bude myslet, že děláme?“

Martini pokrčil rameny. „Že jedeme na základnu první. Pravděpodobně předhoníme limuzínu, nemluvě o ostatních autech.“

Měl pravdu. Brány se ještě kalibrovaly, a i když jsem ta auta viděla, nehýbala se. Reader ani v limuzíně nebyl; opíral se o dveře a stále si pročítal složku mé matky, kterou nějakým způsobem získal.

„Budeme v bezpečí?“

„Jistě. Budu s vámi.“ Zazářil na mě svým nejširším úsměvem. „Máte strach, že se nebudete schopna kontrolovat, až budeme spolu sami?“

„Těžko. Chci se ujistit, že mě nedostanou všechny ty superbytosti, před kterými jste mě varoval, mezitím co si uděláme nepovolený výlet bokem. Krom toho vím, kdo schytá největší nálož stížností, když to uděláme.“

„Přece já, tak s čím si děláte hlavu?“ Vzdychl. „Podívejte, můžeme jet napřed na základnu a můžete se s matkou vidět a vypadat při tom, jako že jsme strávili poslední asi tak hodinu válením se v hlíně, nebo se můžete převléct. Vaše volba.“

Měla jsem trošku podezření ohledně jeho motivů a taky do čeho se dostanu, ale kromě převléknutí jsem opravdu chtěla vědět, co Christopher v mém bytě dělal. „Dobře, tak jdeme.“

„Takhle se mi líbíte!“ Martini mě znovu chňapl za ruku a vedl mě k bráně na opačné straně kopule, než kde stála auta. Odehnal ostrahu a já si se zájmem všimla, že hlídač nikterak neprotestoval.

„Vaše bezpečnostní služba je vždycky takhle laxní?“

„Ne. Jsem jen oblíbený chlapík. A teď tiše, musím se během kalibrace soustředit.“ Začal manipulovat s hejblátky a knoflíky po stranách brány. Jeho ruce se pohybovaly příliš rychle, než abych to stíhala sledovat. „Fajn, vše připraveno,“ řekl za necelou minutu.

„Myslela jsem, že vaše reflexy jsou na řízení moc rychlé.“

„Tohle nevytvořili lidé.“ Naklonil hlavu. „Jste v pohodě? Tohle byla od vás hloupá otázka.“

„Myslím, že se mi všechno začíná rozplývat do totálního šílenství,“ přiznala jsem. „Připadám si jako Alenka, ale vy jste divný bílý králík.“

„Já jsem spíš kocour Šklíba.“ Martini se zasmál. „Je to přirozené. Teď vás vezmeme domů pro nové šaty. Budete se cítit líp.“ S tím mě přivedl přímo před otvor. „Bude to těsné, ale chci, abychom prošli spolu. Takže si to nevykládejte špatně, ale budu vás muset během přenosu nést na rukou.“

„Najednou chápu, proč jste tohle navrhl.“ Chtěla jsem začít protestovat, ale on mě zvedl, takže jsem už neměla šanci.

„Paže mi dejte kolem krku, protože se mi to líbí.“ Udělala jsem to, protože to bylo pohodlnější a popravdě řečeno jsem se průchodu tou branou bála. Trochu si mě posunul a prošli jsme skrz.

Okamžitě jsem se zaradovala, že mě drží. Přenos totiž nebyl jako projít neviditelným štítem, jímž byla obklopena kupole. Zdálo se, že nehybně stojíme, zatímco svět se zběsile řítí kolem nás, přesně jako ve filmech, když zrychlí běh událostí, aby předvedli, jak ubíhá čas. Jenom to bylo desetkrát rychlejší a maximálně se mi z toho zvedal žaludek.

Zabořila jsem obličej do Martiniho krku. Sevřel mě trochu pevněji a nevolnost ustoupila. „Už jsme skoro tam,“ řekl tiše. Ucítila jsem lehké drncnutí. „To je dobré,“ řekl velmi tichým hlasem. „Jsem tady. Nemluvte.“

Když jsem zvedla hlavu, vzpomněla jsem si, co říkal o tom, kde jsou umístěna přenosová zařízení. „Já jsem na pánských záchodcích?“ zasyčela jsem mu do ucha.

„Ano,“ řekl stále tichým hlasem. „A teď pst.“

Držel mě v náručí a ani jeden z nás nemluvil. Slyšela jsem nezaměnitelný zvuk tekutiny dopadající na porcelán, což bylo nejen nechutné, ale také důkaz, že nejsme sami.

Saguaro International je rušné letiště a mně se zdálo, že zůstaneme s Martinim trčet v téhle kabince tak dlouho, že se nestihneme vrátit na domovskou základnu. Musel si myslet totéž, protože pootevřel dveře, jen o skulinku. Udělalo na mě dojem, že mě udrží na jedné ruce, ale usoudila jsem, že to teď nebudu zmiňovat.

On se díval a já poslouchala. Šplouchání přestalo, pak jsem slyšela zip a vzdalující se kroky. Martini mě položil a otevřel dveře kabinky víc. Nebyla to nejprostornější kabinka na světě a já se musela zmáčknout na placku. Vyšel ven a já se znova nadechla; tedy ne že by se mi chtělo.

Slyšela jsem, jak rychle jde; pak se vrátil, popadl mě a už jsme mířili k východu. V té chvíli vešlo několik mužů, všichni s kufry na kolečkách nebo brašnami na oblečení. Vypadali, že mě zahlédli v tomtéž okamžiku, a všichni se naráz zastavili.

„Ale proboha! Pardon!“ řekla jsem Martinimu. „Při letu mi vyklouzly obě kontaktní čočky. To je štěstí, že jste mě zastavil, než jsem tam vlezla! Promiňte, omlouvám se, já totiž vůbec nic nevidím!“ řekla jsem mužům, kteří na mě zírali s otevřenou pusou. Proklouzla jsem mezi nimi a vyšla ven.

Martini šel za mnou. Slyšela jsem jeho průpovídku o zmatených ženských, která se setkala s chechotem. Když vyšel z toalet, zakroutil hlavou. „Teda, vy fakt myslíte za pochodu.“

„Víte, že v tomhle státě je to zločin, za který by mě mohli zatknout? Že jsem na pánských záchodcích?“

„Lidé mají divné zákony. A teď pojďme.“ Opět mě vzal za ruku. „Tohle asi bude opravdu nepříjemné.“

Než jsem se stihla zeptat, v jakém smyslu, dal se do pohybu a já s ním. Bylo to jiné než přenos, ale ne o moc. Pohybovali jsme se kolem lidí, kteří vypadali jako zamrzlí. Několikrát jsem si byla jistá, že jsme prošli zdí, ale to se jen Martini pohyboval kolem překážek takovým fofrem, že jsem je nestíhala sledovat.

Byli jsme venku z letiště a pádili ulicemi a po dálnici, letěli jsme kolem aut, o nichž jsem věděla, že jedou nejmíň stovkou, a stejně to vypadalo, že stojí. Pokračovali jsme po mém sjezdu z dálnice, ulicemi v mé čtvrti, prosvištěli jsme parkem a zadní cestičkou jsme se dostali do mého bytu.

Uvnitř jsme se zastavili. Mlel se ve mně žaludek, ale bylo to víc vzrušující než proces přenosu. „Jak se dostaneme dovnitř?“ zvládla jsem se zeptat.

Martini držel v ruce klíčky od mého domu. „Prohledal jsem vaši kabelku. Ta věc je horší, než jsem myslel. To nás trochu zpomalilo.“

„Poznamenám si, že si mám koupit něco s více přihrádkami, až se mi bude chtít zjednodušit vám život. Jsem ráda, že neomdlívám, jak říkal Reader.“

„Vzal jsem to pomalu.“ Nabyla jsem dojmu, že nelže.

„Tohle bylo pomalu?“

„Ano. A teď se převléknete, nebo jak?“

„Nebudete se koukat. Tak.“

Zakřenil se. „Já vím. Zkontroluju vám ledničku. Jen se chci podívat, jestli se mi líbí výběr vašich zamražených večeří.“ Odkráčel, jako by mu to tu patřilo.

Řekla jsem si, že udělám, kvůli čemu jsme přišli. Cestou skrz obývák do ložnice jsem si všimla, že se vše zdá být na svém místě.

Moje ložnice byla nejlepší částí bytu – dvojité dveře vedoucí do obýváku, které byly nyní kvůli Martinimu zavřené, obrovské okno se skvělým výhledem na horskou rezervaci, obrovská šatna, toaletní stolek s kvalitním osvětlením a velká koupelna. Ložnice byla důvod, proč jsem si tenhle byt vzala. Obývák, jídelna, kuchyně a malé technické zázemí daly dohromady přibližně tolik metrů čtverečních jako moje ložnice.

Moje postel byla ještě rozkopaná – neřídila jsem se pravidlem, že se musí každý den stlát. Všude něco leželo, ale byly to moje věci a byly přesně tam, kde jsem je nechala. Hodila jsem kostým do pytle, který jsem používala na věci do čistírny, a doufala, že naděje umírá poslední. Umyla jsem si obličej, chvíli přemýšlela, pak jsem vytáhla nejpohodlnější džíny. Byly docela čisté. Měla jsem pocit, že strávíme hodně času v horku, takže jsem usoudila, že nejlepší bude nějaké tričko. Složitější už bylo vymyslet, které. Nechtěla jsem si brát žádný oblíbený kousek, protože dost silně hrozilo, že skončí stejně jako kostým. Taky jsem si ale nechtěla brát něco, co nemám ráda, ani nic, co na mně nevypadalo dobře, a to z několika důvodů, z nichž všechny souvisely s marnivostí.

Konečně jsem se rozhodla pro tričko s Aerosmith. Měla jsem jich několik; tohle bylo pěkně obnošené. Měla jsem lepší pocit, když jsem měla s sebou všechny své kluky – Stevena, Joea a ostatní – jako takovou posilu. Pro jistotu jsem vzala taky mikinu, přidala ponožky a kecky a konečně jsem byla připravená.

Rozhlédla jsem se. Jestli Christopher něco hledal, tak nic nezpřeházel.

Až když jsem se šla učesat, všimla jsem si, že to přece jen pro jedno místo neplatí. Nepoužívala jsem toaletní stolek k jeho pravému účelu, na make-up moc nejsem. Spíš jsem si u něj upravovala vlasy a vystavovala na něm obrázky. A s těmi se hýbalo.

Stáhla jsem si vlasy do ohonu a hodila do kabelky kartáč na vlasy, čelenku, několik náhradních gumiček a co mi zbylo z laku na vlasy. Pak jsem prozkoumala obrázky.

Pohnul se všemi, i když ne moc, ale stejně jsem si toho všimla, protože nikdy neutírám prach. Viděla jsem na zaprášených rámečcích otisky prstů. Podle šmouh ve vrstvičce prachu na pultíku jsem poznala, kde byl obrázek původně a že na tom místě teď už není.

Na těch obrázcích mi tady záleželo ze všeho nejvíc: svatební fotografie rodičů, moje fotka ze čtvrťáku ze střední, fotka zmenšenina tabla mého klubu na vysoké a rodiče s mým autem, když bylo zbrusu nové, pak taky sbírka několika fotek nejbližších přátel ze školy, vysoké a z práce, potom další kolekce příbuzných a mazlíčků, které jsem za svůj život měla.

Nejvíc prachu však bylo setřeno z fotky z mých šestnáctých narozenin. V té době byl Chuckie blázen do focení, a i když se vždycky sám odmítal nechat vyfotit, dělal úžasné snímky ostatních. Na jednom jsem měla na sobě diadém a držela jsem v náručí své kočky jménem AC a DC, kolem mě byli rodiče a Sheila a Amy a všichni jsme se usmívali jako idioti. Na další jsem byla opět v diadému, ale se svým tehdejším přítelem Brianem. On a já jsme předstírali, že tančíme tango, oba jsme se smáli a on mě zhoupnul do záklonu, takže jsem na té fotce byla hlavou dolů s jednou nohou ve vzduchu.

Tím se tudíž vysvětlovaly jeho poznámky o princezně s diadémem. Popichovač jeden.

Ozvalo se zaklepání na dveře ložnice. „Už jste oblečená, nebo můžu vejít?“

„Jen pojďte.“ S Christopherovou invazí do mého soukromí se vypořádám později.

Martini vešel a obdivně mě sjel očima nahoru a dolů. „Pěkně jste se vyloupla. Trochu všední, ale ujde to. Ale měla byste vědět, že mám raději Stouny.“

„Důkaz, že jste idiot, přesně jak jsem předpokládala.“ Vzala jsem kabelku. „Potřebuju ještě něco?“

Zakroutil hlavou. „Ne. Udělejte mi laskavost a tvrďte, že jste se bála, abyste si nezvrtla kotník na podpatcích.“

„Nechcete se nechat sprdnout strejdou Whitem před celým osazenstvem základny? A já už byla tak připravená nechat se ohromit.“

„Když připustíte, že jste sem chtěla jít proto, abych vás mohl zplenit, nedostanu se do potíží.“

„Sněte dál.“

„Postel tu je. Ačkoli když se na ni koukám, mám pocit, že náš první romantický okamžik proběhne spíš u mě. Já aspoň vím, co je to pořádek a uklízení.“

„Jsem u vytržení. Jestli umíte i vařit, mohli bychom si začít rozumět.“

„Jsem skvělý kuchař.“ Znovu mě vzal za ruku. „Když mi řeknete, co máte ráda, udělám vám to.“

„Váš druhý silný argument. Až se mnou budete uhánět na ty příšerné pánské záchody na letišti, pokusím se soustředit na vaše silné stránky.“ Ujistila jsem se, že je všechno vypnuté a zamknuté.

„Mohli bychom se přemístit na dámské. Saguaro International má bránu na dámských a mně to vůbec nevadí,“ pravil s doposud nejširším úsměvem.

„Vy jakmile se jednou rozjedete, nevíte, kdy přestat, co?“ Odešli jsme z bytu a já zamkla dveře. Zajímalo mě, kdy svůj byt zase uvidím.

„Hele, nakrmil jsem vám rybičky.“

„To údajně udělal i Christopher. Teď asi umřou z přežrání.“

„Budu vám oporou ve vašem žalu.“

„Vy jste ale princ.“

Martini otevřel pusu, pak ji zaklapl. Zdálo se, že naslouchá, ale já nic nezaregistrovala.

„Co je?“

„Jeden z těch, kdo se vám snažil dovolat, byl váš pan domácí?“

„Ano. Jsou to milí lidé. Paranoidní, ale milí.“

„Aha. Ve kterém bytě bydlí?“

„Proč?“

„Jsme tady. Teď je půjdete ujistit, že jste v pořádku.“

„Co tak najednou? Máte péči o to, co si myslí moji kamarádi, rodina a známí?“

„Už jsem takový. Pojďme navštívit vašeho pana domácího. Budete ráda, že jsme to udělali, věřte mi.“

„Zatím vám nevěřím, ale možná za pár let budu.“ Sešli jsme dolů a já zaklepala na dveře svého domácího.

Dveře se pootevřely. „Katherine?“

„Zdravím, pane Nareemo. Jen jsem vám přišla říct, že jsem v pořádku.“

„Viděl jsem vás ve zprávách. Byla jste hrozně statečná.“ Alespoň ze mě Christopher neudělal trapačku, minimálně pokud šlo o pana Nareemu.

„Díky, jednala jsem spíš instinktivně, neplánovala jsem to.“

„Rozumím. Ve vašem bytě byli nějací lidé. Muži. Ve stejných oblecích.“ Pan Nareema zněl vystrašeně. Jenže on vždycky zněl vystrašeně.

„Já vím. Byli od vlády.“

Zalapal po dechu. „Musíme teď uprchnout?“

„Ne, ne,“ ujišťovala jsem ho rychle. Rodina Nareemových musela prchnout ze své domoviny a ještě se z toho nevzpamatovala. Nikdy jsem z nich pořádně nedostala proč, a to hlavně díky tomu, že nebylo snadné mluvit s kýmkoli z nich déle než pět minut, aniž byste se sami nezačali cítit paranoidně. „Jsou to ti dobří. Chrání nás. Chtěli se ujistit, že je tu všechno bezpečné.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dotek vetřelce.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.