TŘI HÁROŠI

V

PODNĚSTŘÍ

Jiří Kostúr

Jiří Kostúr

Tři hároši v Podněstří

Vydáno v roce 2017

Nakladatelství Jiří Kostúr (jiri.kostur@seznam.cz)

© Jiří Kostúr, 2017

Fotografie: Jiří Kostúr, Miroslav Skalický Skalák

ISBN: 978-80-88139-14-0 (EPUB)

ISBN: 978-80-88139-15-7 (MOBI)

Bibliografie Jiřího Kostúra (1942):

Roční doby (přírodní lyrika), Severočeské nakladatelství, 1973.

Satori v Praze (autobiografické povídky), Pragma, 1993, rozebráno.

Lesní hovory (přírodní lyrika), Torst, 2000, rozebráno.

Toulavý kopyta (cestopis o putování s koněm po Šumavě a Vysočině), vlastní vydání, 2006.

Vidět sekvoje, a zemřít... (cestopis z amerického Jihozápadu), Akcent, 2008.

Baráky - souostroví svobody (se spoluautorem Františkem Stárkem Čuňasem kniha rozhovorů s aktéry undergroundových komun z komunistické doby), Pulchra, 2010.

Je zastoupen v Antologii české poezie I. díl (1966-2006), Dybbuk, 2009 a v antologii Chlévská lyrika (aneb zvířata nám odcházejí ze života), Sursum, 2010.

Časopis Revolver Revui č. 83, 2011 otiskl kratší výběr ze sbírky milostné poezie Stařec a láska. V literární revui Pandora č. 24, 2012 vyšla ukázka z připravované knihy Dobrý práskač Švejk, která vychází ze svazků StB, které byly na Jiřího Kostúra vedeny jako na nepřátelskou osobu a s nimiž se seznámil teprve po 23 letech), vlastní vydání, 2013. Papírová kniha je už rozebraná a na jaře roku 2015 vyšla jako e-kniha.

Tančící derviš (cestopis o Turecku), e-kniha 2015.

Island-země v zrodu (cestopis o putování Islandem), e-kniha, 2015.

Stařec a láska (troufalý milostný deník), milostná lyrika, e-kniha, 2015.

Union Jack (cestopis o Anglii,Walesu, Skotsku a Irsku), e-kniha, 2016.

Tři hároši v Pobaltí (cestopis o Litvě, Lotyšsku a Estonsku), e-kniha, 2016.

Toulky Bosnou, Albánií a Řeckem (cestopis), e -kniha, 2016.

Tři hároši na Sicílii (cestopis o Itálii), e-kniha, 2017

Obsah:

Úvodem

29. srpna

30. srpna

1. září

2. září

3. září

4. září

5. září

6. září

7. září

8. září

9. září

10. září

11. září

12. září

13. září

14. září

15. září

16. září

17. září

18. září

19. září

20. září

21. září

22. září

23. září

24. září

25. září

26. září

27. září

Úvodem

Na mlejn Pochůzkáře jsem přijel až v neděli odpoledne když účastníci fesťáku, kterej se tu koná každoročně poslední víkend v srpnu, byli už v trapu. Letos jedem přes Rumunsko do Moldávie. Dokonce se budem my tři hároši harcovat i přes řeku Dněstr, tvořící hranici odtrženecký části, která se nazývá tzv. Podněsterská Moldavská republika. Stejská se nám holt po blahých časech komunismu.

Skalák vyvaloval před mlejn poslední prázdnej sud z fesťáku pro návrat pivovaru. Pak jsme zašli do osiřelýho baru a tam se mi srdnatě svěřil: „Řeknu ti, co se mi stalo, ale nesmíš se smát!“

„To víš, že nebudu,“ horlivě jsem přisvědčoval.

Zašli jsme za barovej pult a Mira ukazoval na prázdnou flašku od Jaru: „Já myslel, že je v ní ještě panák Zelený a tak jsem ho do sebe kopnul!“

Vyprskl jsem v hurónskej smích. Vzpomněl jsem si přitom, jak nealkoholik Skalák se za mladejch časů v undergroundový komuně na Nový Vísce u Chomutova vsadil, že vypije litr rumu na ex. Sázku vyhrál, i když hned zkolaboval a museli jsme ho vynýst jako bezvládnou mrtvolu z kuchyně. A teď holduje Jaru na nádobí!

Za moje chlámání mě Pochůzkář hned potrestal. Odvedl mě k jeho novýmu karavanu v modrý barvě a řekl: „Něco ti ukážu, cos ještě neviděl.“ Vytáhnul nějaký dřevěný sedátko, který mělo jednu nohu s kovovým bodcem uprostřed a oznámil: „To je rybářská stolička a já ji budu používat na sraní. A tobě jí nepučím!“ Narážel na moje opírání nahýho zadku ve stoje o podělaný stromy, kterým si šetřím nožní svaly z nepohodlnýho podřepu. Co takovýmu lakomci na to říct?

V tomhle úvodu budu už stručnej, protože jsem si do úterka, co jsme vyrazili na cestu, žádný jiný poznámky nezapsal. Po třech letech kdy jsem teprve teď zasednul ke psaní o Moldávii, už by se i mladšímu ročníku vykouřily ostatní detaily z hlavy. Mám ještě zaznamenanou promluvu Šárky, ale ta se vztahuje nejspíš až k příjezdu k Balatonu, kdy jsem si na ni dodatečně vzpomněl. Zní: „Jak takhle jezdíme každej rok, tak se před váma kluci nestydím.“ Asi je to vzpomenutí na Romanu, která s náma už do Moldávie nejede. Šárka však její otrlosti nedosahuje, protože předvádí pouze svý prsní vnady a to ještě jen když si přetahuje triko přes hlavu. A to je proti Romaně skutečně velice málo.

Jo, o Čuňasovi ještě nebyla řeč. Ten se vyzbrojil letos do Avie sedmadvacetiletou Evelínou. Přitom si mi stěžoval zklamaně: „Tebe jsem ale ještě nedohonil.“ Narážel na to, že mezi mnou a „nezletilou“ devětadvacetiletou Markétou před dvěma lety byl věkovej rozdíl 38 let a mezi ním a Evelínou je pouze 22 roků. Aby si tuhle svou nedostatečnost vynahradil, tak mi řekl nevšední kompliment: „My tě berem sebou jako lakmusovej papírek, abysme věděli, jak na tom budem, až nám bude jako tobě!“ Už jsem zmínil, že po sicilským cestování popíjíme ze skleniček z Bologne ve dvou. Mezi mnou a přítelkyní je sice jen patnáctiletej věkovej rozdíl, ale jsem u ní stále vedenej jako nezřízenej erotoman. To má hošík František v mejch současnejch už jednasedmdesátiletých křížcích co dohánět...

Skalák s novým meďourem

Šárka

Čuňas

Evelína

Autor

29. srpna 2011

V podvečer v úterý jsme tedy vyrazili do Rakous. Pochopitelně po obligátní fotce třech našich aut seřazenejch vedle silnice před mlejnem. Jak už jsem zmínil, Skalákův karavanovej Meďour byl jen jednobarevnej v bleděmodrým provedení a i bez nápisů. Ten pestrobarevnej literární křáp už dojezdil a slouží nyní jako Čuňasova kancelář při organizaci červencovejch a srpnovejch fesťáků na mlejně. Jeho Furgon je furt stejnej jako můj tereňák Jimny.

Ve Znojmě jsme zas zastavili u železničního nádraží a navštívili tradiční bufáč na večeři. O pouhý pajcce za jídlo už jsem se zmiňoval v sicilským povídání. Za co jsme ji vyplázli teď nemůžu uvést, protože jsem si to nezapsal. Bylo to určitě něco s knedlíkem, když budem mít od český kuchyně teď měsíční půst. Skalák je v bufáči zavedenej host, protože se tam pokaždý stravuje, když jede za prací do Vídně nebo zpět do Česka. Jak už jsem taky zmínil v Sicílii, nejvíc se cejtí poctěnej knedlíky s vajíčkem, ale ještě jsem ho neviděl, že by se o ně zajímal. Obligátním jeho restauračním pokrmem je svíčková nebo vepřoknedlo. Je to starej kecal!

Cesta začala zajímavě hned na začátku Osterriechu. Ještě v Česku jsem si u pumpy za Moravskejma Budějicema koupil desetidenní rakouskou dálniční známku. Nechtělo se mi s ní lepit ale na přední sklo, už mi tam straší jedna z loňska při cestě na Sicílii. Mám tam taky jednu českou a i nějaký grafický cárach z Islandu, jenž jsem procestoval se synem v r. 2006 a kterej mi byl přilepenej celníky po vyjetí z trajektu v přístavišti Seidisfjörduru. Protože neumím sklo od nich zbavit, tak snad stačí, že mám známku koupenou.

Ještě před Vídní jsme odbočili na parkoviště u jedný pumpy. Benzín či naftu jsme nebrali, proč jsme tam zajeli, to jsem si nezapsal. Opodál zrovna poliši v civilu šacovali rumunský auto. Jeden po chvíli přistoupil k mýmu Jimnymu a hned ukazoval, kde mám dálniční známku. Vytáhnul jsem ji z peněženky, zatímco Skalák o tom diskutoval s policajtem, protože umí německy. Přilepil jsem známku a Míra řekl: „Vole, říkal jsem ti, aby sis ji nalepil, dávaj za to pokuty přes 200 euro!“

Pochůzkář vezl do Vídně taky svoje dvě dcery, který tam bydlí. Nikol, narozenou v exilu, vyklopil u mostu za čtvrtí Kaisermühlen, kde bydlí kámoš Ferda a proto to tam znám. S Markétou, která spatřila světlo světa na Nové Vísce, jsme objížděli centrum po jedné z dálnic, co tam vedou. Měli jsme z ní někde odbočovat, tak jsem se držel za Skalákem a Čuňasem jako klíště, abych se v rozlehlém městě nad Dunajem neztratil. Už byla i dávno tma.

U nějaký křižovatky mě drze předjel Vídeňák v osobním auťáku. Byl jsem na něj nasranej, že se přede mě vecpal, protože přijde odbočka se semaforem, padne červená a já budu nahranej s Meďourem a Avií mizejících v dopravním velkoprovozu rakouský metropole. Při nejbližší příležitosti jsem vjel do levýho pruhu a fláknul to nazpátek před něj za záď Čuňase. Řidič v BMW se na mě roztroubil, což mi bylo u prdele. Má vůl snad oči, že tři český poznávací značky jedou spolu v konvoji.

U troubení ale jen nezůstalo. Ten kreten mi vjel znovu před čumák a začal i dokonce naschvál zpomalovat. Chtěl jsem ho objet, jenže ten čurák přejel taky přede mě do pruhu. Vzal jsem to nazpátek vpravo a ten hajzl taky. Chvíli jsme se takhle natahovali a pak jsem viděl, že řidič vystrčil ruku z okýnka a ukazuje, abych zastavil. Kurva, že by to byl policajt?

Sjel jsem tedy ke kraji nasranej jako brigadýr. Pochůzkář s Památkářem byli už dávno v prachu, a navíc mi nejspíš hrozí mastná pokuta. Dohaduj se s policajtem, když neumím německy ani kváknout. Doprčic, podělaná Vídeň!

BMW stálo přede mnou a z něho vylezl udělanej pořízek. Má se s ním cenu dohadovat? Když se budu šponovat, jak se znám, tak taky můžu v Osterreichu skončit v base. Těžko budu na policejním

ředitelství argumentovat, že on udělal myšku první mně. Krucifix, kolik budu muset vysolit?

Chlápek ke mně přišel a něco drmolil. Ukazoval, abych vylezl z auta. Žádnej průkaz nebo odznak neukazoval, tak jsem jen napůl spustil okýnko. Než jsem se nadál, najednou mezerou nad sklem vylítla pěst a přistála mi na lícní kosti. Hned vzápětí jsem dostal druhej direkt. Překvapeně jsem jen zíral, než se mi srovnalo v hlavě, že mi nějakej rakouskej skopčák dvě natáhnul. Chtěl jsem vylítnout ven, abych tomu šmejdovi nezůstal nic dlužnej, avšak BMW už rozsvítilo světla a vypálilo pryč. Koukal jsem nevěřícně jako vejr.

Skalák s Čuňasem byli někde v píči, kolem se noční Vídní řítila auta a já si nechal dát do držky! Byl jsem z toho rozhozenej, ale musel jsem se vzpamatovat. Uvědomil jsem si, že jsem nasměrovanej na dálnici na Maďarsko a že akorát nesmím jet na Budapešť po A 3, nýbrž po A 4 na Eisenstadt, kde je přechod na Šoproň. Odstartoval jsem jako zmoklá slepice, a i když jsem zasaženou tvář měl v pořádku, hnětlo mě, že jsem toho vídeňskýho vocasa nechal odjet bez odvety. „Do prdele!“ praštil jsem do volantu a sešlápl plyn až na podlahu.

Ujel jsem asi 30 km, ale kluky jsem nedohonil. V místech překřížení dálnice A 2 na směr Graz bylo velké parkoviště s benzínkou a restauracemi. Tam jsem zastavil a vytáhnul mobil, abych napsal esemesku, kde hošani jsou. Napsal jsem dvě slova a volal Skalák, kde vězím. Sranda je, že jsme drželi telefony padesát metrů od sebe na stejným parkovišti. Tam jsme i přenocovali, na maďarskou hranici dojedem zejtra.

Pochopitelně jsem se svěřil, na jakýho idiota jsem ve Vídni za jejich zadky narazil. Vynechal jsem akorát ty rány pěstí, protože jsem se styděl, že jsem se vzpamatoval pozdě a neoplatil je. Nemohl jsem kvůli tomu ani hned usnout, ta pohana se mi honila pořád hlavou.

Jako náplast na pošramocené sebevědomí se mi připomněla příhoda z dob mýho pobývání pod Krušnými horami. S kámošem Ferdou jsme zavítali jednou do Nudle, což byl vinárenskej pajzl na konečný tramvaje v Litvínově. Sedli jsme si ke stolu s dvěma mladšíma dámáma, který nás po chvíli požádaly, jestli bysme si nepřesedli jinám, aby měli místo pro jejich mužské protějšky, na které čekaly. Promptně jsme se zvedli, protože jsme gentlemani. Volný místo bylo u jednoho chlápka, tak jsme si tam sedli. Zkraje nic nenamítal, ale pak zničehonic rozpřáhnul obě ruce a vrazil nám každýmu z jedný strany facku. Vyskočili jsme překvapeně od stolu a nechápavě zírali na chlapa, kterej taky vstal. Vzpamatoval jsem se ale střelhbitě a jednu jsem mu ubalil. Byla to taky jen facka – nebudu si přeci rozbíjet klouby o nějakýho debila – nicméně zásah dlaní ho poslal k zemi. Pochopitelně hned nás s Ferdou z Nudle vyhodili. Taky jsem jednu ubalil volovi, co dal facku mý bývalý ženě, která si ji však zasloužila, když jako křesťanská mesiáška sebrala flašku vína jeho kamarádce a zahodila ji, aby se neopíjela. Šel k zemi, protože ženský se nemaj bít. Ahoj, Silvestro!

30. srpna

Na maďarskou hranici jsme dorazili ještě dopoledne. V poznámkách mám napsáno: příhoda s mobilem a „zdí“ před hranicí, ovšem co to bylo za příhodu si bez jejího konkrétního popsání vůbec nevybavuju. Do držky jsem znova nedostal, to bych si určitě pamatoval, takový stádium alzheimera ještě nemám. Ptát se dneska Skaláka nebo Čuňase by bylo taky po třech letech bezvýsledný.

Poznámka: focení na hranici je jasná. To se vždycky před každou hraniční cedulí my tři hároši sešikujem pro dokumentační foto a milostivě na něj připustíme i dámský doprovod, co zrovna nedrží v ruce foťák. Jestli jako modní doplněk po vzoru reklamních fotek z autosalonů tvořila první Šárka nebo Evelína, to nevím, ovšem ani jedna nebyla polonahá v plavkách jako modelky opírající se o nejnovější model jaguára nebo porche. Já si fotku s modrou Magyar tabulí s hvězdičkama EU pořizoval jen kvůli dalšímu slovu, který se tam skvělo: Köztársaság. Že by znamenalo: Kostúr násoska?

Od hranic jsme mířili k Balatonu. O cestě k tomuhle tzv. maďárskýmu moři jsem si nic nepoznamenal, vybavuju si akorát, že před Balatonem se začly vlnit konečně trochu kopečky v jinak rovinatý maďarský placce. A taky Čuňasovo básnění nad tímhle hungaro velkojezerem, z kterého se ale vyklubala akorát větší mělká louže. To však předbíhám událostem.

U Balatonu jsme se měli setkat opět s Klokanem a s jeho bílým Ivecem tak jako loni v Itálii. Zmiňoval jsem též i jeho lásku Hannah, trávící tehdy čas v odpočinkovým sanatoriu Bohnice. Tou měl mít nyní vybavený svůj pojízdný apartmán na balatonský Rivieře. Setkali jsme se hned na první křižovatce v určený rekreační destinaci, pouze už nevím, zdali se jmenovala Balatonazelmes, či Balatonszárszó anebo Balatonföldvar atp. To je nakonec buřt, bylo to prostě někde na jižním břehu.

Klokan s Haničkou

Bylo pěkně slunečno a teplo, tak jsme to zapískli hned u první pláže. Platil se tam sice vstup 500 forintů, na to jsme samozřejmě kašlali a k vodě se drze propletli bez placení mezi nataženými těly na lehátkách. Protože Skaláky na cestách doprovází jejich pes Ronald a je to známý rváč, zůstal zavřenej v Meďouru. Vynahrazuje si to usednutím na sedačce za volantem.

Zmínil jsem, že Čuňas se nad Balatonem rozplýval. Nejde mi do hlavy nad čím. Vstoupil jsem do vody, a i když jsem v ní ušel od břehu skoro půl kilometru, byl jsem ponořený stále jen po kotníky. Smočit celý tělo se dalo až ve vzdálenosti víc jak kilometr, kde i tak hloubka dosahovala s bídou půl metru. Místo prsařskejch temp nebo kraulu, kterýmu se v dnešní sportovní terminologii říká plavání volným způsobem, jsem byl nucen se opírat rukama o dno, takže jsem se ve vodě vlastně plazil. Na protější břeh Balatonu je to kolem pěti kilometrů a až tak daleko se mi plazit nechtělo a tak jsem se zas rozpochodoval nazpátek k opalujícím se lehátkům.

S namaštěným plážovým flekem jsme se my dva se Skalákem nehodlali smířit. Pochůzkář ze zadku Meďoura sundal kola a spolu jsme se rozjeli zkusit najít příhodnější flek. Ten jsme našli až vzadu u posledních baráků tohodle balatonskýho letoviska. Pláž tam byla travnatá, nacházeli jsme se tady sami, akorát Ronald měl smůlu, protože tam občas byli venčený místní psi, takže musel bejt u vchodu Skaláků přivázanej.

První den u Balatonu jsem poznámkama moc nevybavil. Evelíně natékala tvář od bolavýho zubu a Šárka vyrobila k večeři „švédský stůl“ ke Skalákovým devětapadesátinám. Co na něm bylo konkrétně naservírováný, nemám zapsáný. Abych nebyl tak informačně chudej, použiju Čuňasovu extrovní anekdotu, kterou vyprávěl následujícího dne. „Vzpomněl jsem si na vtip,“ halasně přerušil některého promlouvajícího. „Víte, jaká je ruská viagra?“ zeptal se a hned prozradil zázračný lékový ingredience: „Zatlučenej hřebík do penisu a na čele magnet!“

1. září

Bylo teplo jako včera. Už v 8 hodin jsem nahodil plazivou koupel v ranním slunci. Evelíně víc a víc bobtnala tvář od podebranýho zubu a bylo jasný, že těžko s touhle stomatologickou polízanicí může absolvovat cestu přes celý Rumunsko do Moldávie. Čuňas se rozhodnul, že s ní zajede k zubaři do Budapešti a dokonce uvažoval jet až na Slovač do Bratislavy. Mladá holka mává s každým chlapem v jakýmkoliv věku. „Hele, 25 km je odtud město Siótok, tam nějakej zubař musí bejt,“ krotil jsem jeho samaritánskou velkodušnost.

Než se Čuňas vrátil se splasklou tváří Evelíny, užívali jsme si my ostatní prodlouženej letní čas. S Klokanovou Hannah jsem se už párkrát viděl po návratu ze Sicílie, psala básně a recitovala je vždycky zaníceně jako dívčí válečnice Vlasta. Měli tady s Klokanem také psa, čtyřměsíční štěně křížence rhodeskýho ritbecka a americkýho pitbulla canicorsa. Bylo už vysoký jako Ronald a ten ho vzal na milost i když byl taktéž příslušník mužského pohlaví. Nejspíš proto, že se honosil jménem Růžena. Hannah měla předtím psího jedince, kterej ukousl nějakýmu chlápkovi v baru ucho, a Růženy se taky brzy zbavila. Ta když natáhla roční vejšku, tak soudím, že žrala nejen uši, ale celý lidi i s botama.

Zubní zákrok Evelíně byl pořízen skutečně v Siótoku. Odtamtud si Čuňas taky pořídil náhradu za svůj nafukovací člun ze Sicílie, kterej byl vyvedenej v barvách americký vlajky. Nevím, co se s ním stalo, nezapsal jsem si to. Ten ze Siótoku byl červenej a měl na sobě nápis: Explorer 100. Co znamená ta stovka nevím, ale baňatej průzkumník a badatel z Libchavy si na břehu postavil stativ pro focení a ke člunu jako estetickej doplněk postavil Šárku, která měla předvádět kozatou Pamelu Anderson. Šárka byla oděná v bílejch jednodílnejch plavkách s velikým nápisem Budweiser, sahající jí přes prsa až do rozkroku. Menší nápis po straně hlásal: King of beers, ovšem už nevím, čí to byl pivní král, jestli českobudějovickýho Budvaru anebo konkurenční americký firmy Anheuser – Busch, kteří se budou spolu nekonečně soudit i na věčnosti o firemní značku.

Modelingový fotograf Čuňas a hvězdná modelka Šárka

K večeru sprchlo s bouřkou. Vyrazili jsme celá grupa do hospody v centru letoviska na rybí polívku, o který Čuňas pěl chvalozpěvy ze svejch dřívějších pobytů u Balatonský louže. Skalák zůstal hlídat psy, jelikož ryby nejí, a na návštěvy restauračních zařízení ho neužije. Šárce to nevadí, zastane rodinnou prezentaci za něj sama. Hlavně když navalí škvarky na pití.

Halasle soup nám naservírovali v nerezovejch kotlících zavěšenejch v stojánku na řetízcích. V paprikovaný vodě nějaký kousky ryby Küsh skutečně plavaly. Jedná se o endemickej druh, kterej se nachází jen v Balatonu a podle mě neplave, nýbrž se plazí po dně. Dočetl jsem se to na informačním plakátu o místní fauně, visícím na toaletní budce na pláži. Vypadá to, že se začnu zajímat nejen o dendrologii, ale i obor ichtiologie. Samozřejmě jen v teoretický rovině, protože rybářským nádobíčkem jsem se ke Skalákovu smutku opět nevybavil. Pobaltský srandy před dvěma roky stačily.

Seděli jsme v hospodě na venkovní verandě. Ve tmě začaly zas světelný výboje blesků a hromobití a spustil se opět řádnej déšť. Nazpátek se v tom lijáku nedalo pěšky jít. Já pil pivo, Čuňas jeho tradiční Colu light, co nasával Klokan už nevím, dívčiny si přihýbaly červeným vínem. V tý slotě najednou přirazil před verandu předoucí Meďour. Šárka ho velebila: „Já jsem vám říkala, že pro nás Míra přijede!“ Já mám ale silný podezření, že jeho záchranná akce spíš měla zachránit Pochůzkářovy finance, aby Šárka do nich neudělala maďarskou Bejčí krví notnou díru.

Přestalo pršet. Já si v autě už zalehlej četl, za mnou v Meďouru se z domácích vinných zásob na schodech veselilo a klábosilo. Tedy hlavně bylo slyšet rozjařenou Hannah. Když jsem zhasnul baterku a odložil knihu, tak jsem viděl v rozzářeným měsíčním světle jak k vodě s halekáním běžej nahatý zadky a natřásaj se obnažený prsa. Čuňasova cejcha mezi nima nebyla, Evelína v Evinným rouše taky ne, ta brala na vytrženou stoličku a zánět v dásni antibiotika, a Skalák měl určitě už vyhozený kopyta. Nasadil jsem si do uší protihlukový ucpávky a zavřel oči.

2. září

Včerejší opilecká koupel na ádu v nočním Balatonu měla trpký následky. Hannah nosila na nose zabudovanej piersing s briliantem, o kterým nám v hospodě vyprávěla, že ji stál jmění: 20.000 Kč. A při včerejším koupání upadla a narazila nosem na kámen. To že si ho přerazila, nebylo nic proti tomu, že vybroušenej miniaturní briliantík měla v čudu. Ráno taky hlasíla: „Promodralej rypák se mi zahojí, ale kde vezmu novejch dvacet táců!“

Vždyť i bez briliantíku to jde

Když jsem začal psát o moldavský expedici a dostal se k Balatonu, poslal jsem Klokanovi, kterej už s Hannah nekoexistuje, esemesku, co to byla za ráce toho tmavě žíhanýho štěněte. Zavolal mi nazpátek a dostali jsme se taky ke ztracenýmu briliantu. Řekl mi: „Hannah když upadla, měla nos hozenej na stranu a teklo z něj krve jako na zabijačce. Ona dělala zdravotní sestru na Áru nebo na Jipce, tak věděla jak na to. Popadla ho a se zařváním ho vrátila na původní místo.“

„Ty vole, to je teda soda!“ konstatoval jsem.

„Jo a ještě jak předtím u Skaláka se Šárkou chlastaly, tak si prohlížely navzájem prsa, která je má hezčí. Skalák už ležel a řekl: „Nechte toho, vybijete baterku a zejtra nenastartuju auto!“

Odjezd z Balatonu se protáhnul až do odpoledne. Pochůzkář vezl nářadí na petang a tak se chlapská část zabejvala házením železnejch koulí. Za oběd pak Šárka sklidila od Skaláka rozhorlenou kritiku, protože byly nudle se sýrem. Sýrogyn se takhle předvádí každej rok. „Romadur je jako sejra u nohou!“ mele takhle vždycky dvě hodiny.

V poobědový siestě jsme si s Pochůzkářem četli: on Woodstock“, já „Zelené mládí“ od Stonea, jednoho z beatníků, vzpomínajícího na šedesátý léta s Kenem Keseyem, Nealem Cassidym, Jackem Keroaucem a dalšími. Cassidy je postava Deana Moriartyho v Keroaucovým románu „Na cestě“. Potom ještě došlo naposled na balatonský brouzdaliště a pak už jen rozlučka s Klokanem, s barevným nosem Hannah. Oni se budou vracet do Česka přes Slovač a Polsko, kam mířej na nějakej hudební festival.

K večeru se naše moldavská kohorta utábořila na štěrkovišti u pumpy asi 40 km před Szegedem. Šárka hned odpadla po včerejším flámování do postele. My ostatní jsme chvíli klábosili, Čuňas si liboval s jídelní obsluhou Evelíny, která mu přinesla tři krajíčky s loveckým salámem. Řekl: „Když si sám uděláš večeři, tak je to jen jídlo. Večeře je, když ti to předloží žena, která tě miluje!“ To jsem zvědavej, jak vyhlášenýmu hulvátovi tohle cukrování dlouho vydrží. Musím prozradit, že ho drží už třetí rok. Na sbalení na jaře a opuštění na podzim, chlapec nějak zapomněl...

3. září

Natankoval jsem za všechny zbylý forinty. Dojeli jsme do Szegedu, vedl jsem kolonu a při průjezdu centrem jsme skončili u zákazu, kde stáli dva policajti. Vystoupil jsem a ptal se jich anglicky, kudy jet na směr Temešvár do Rumunska. Jeden mi to začal vysvětlovat maďarsky a tak jsem mohl uplatnit jediný slovo z maďarštiny, který znám: Nemtudom. Druhý poliš trochu anglicky uměl a nakreslil mi cestu na papír. Vtipálek Skalák hlásil: „Když vyjedem z města, tak přezdívka Rybář už vyšuměla, budeš tedy Maďar. A když nevyjedem, tak Tatar!“

Do Temešváru, rumunsky Timisoara, jsme možná nakoukli, v poznámkách to nemám. Za Ceauseska v polovině r. 1989 tam byla veliká demonstrace rumunskejch Maďaru, která byla násilně rozehnaná, střílela tam armáda a byly oběti na životech. Hrál v tom roli reformní pastor Lázlo Tökes, kterýho za jeho protirežimní kritiku chtěli úřady z Temešváru vystěhovat. Při návratu severním Rumunskem jsme se Skalákem a Šárkou navštívili jeden bejvalej kriminál s muzeem o historii politickýho pronásledování a žalářování nejen z období vlády Ceauseska. Minulost zemí Střední a Východní Evropy za komunistický totality v tzv. socialistickým táboře byla všude stejná.

V dřívějších dobách taky nebylo na růžích ustláno. Jak jsem se dočetl v průvodci, tak na dnešním náměstí Piata Libertatii se konala poprava vůdce nevolníckýho povstání, který v r. 1514 zachvátilo Maďarsko a Transilvánii. Pro „krále nevolníků“ Györgya Dózsa postavili železnej trůn a korunu, který byly rozžhavený do ruda. Dózsa na něj posadili a na hlavu mu nasadili korunu. Pak ho upečenýho roztrhali kleštěma na kusy. Aby na tom nebylo dost, tak některý jeho muže nechali mučitelé vyhladovět a po shlídnutí připravované „pečínky“ je nakrmili kusy rozervaného těla a pak popravili. Lidský dějiny jsou samá vybraná lahůdka!

Nocovali jsme u nějaký říčky, kde to bylo, je ve hvězdách. Zapsal jsem si jen: lítaj komáři, ale na koupání krásná voda. K večeři byla moje játra s rejží, Čuňas známej rejžař si vzal chleba, Šárka tak pro něj nemusela vařit zvlášť těstoviny. Vyprávěl nějakej vtip o soutěžích Misek, kterej jsem si nezapsal, a tak to mám u něj polepený. Snad to nahradí jeho veršovánka: „Abatyše prdí tiše, každej prd si zapíše.“   Aby to Pochůzkářovi nebylo líto, že furt kulturně prezentuju Památkáře, tak uvedu taky jeho básnický střevo:

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tři hároši v Podněstří.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.