Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Helena Vrábková

O HAFÍKOVI, STATEČNÉM PEJSKOVI

Vydala Grada Publishing, a.s., pod značkou Bambook
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 6386. publikaci

Ilustrace Nela Korbelová
Odpovědná redaktorka Helena Varšavská
Sazba a zlom Antonín Plicka
Zpracování obálky Antonín Plicka
Formát ePub Antonín Plicka
Počet stran 72
Vydání 1., 2016

Vytiskla tiskárna FINIDR, s.r.o., Český Těšín

© Grada Publishing, a.s., 2016
Cover Illustration © Nela Korbelová

ISBN 978-80-271-9451-3 (ePub)
ISBN 978-80-271-9450-6 (pdf)
ISBN 978-80-271-0263-1 (print)

Předmluva

Pejsek Hafík je vlastně Hafík II. Jméno podědil po tatínkovi Hafíkovi I. Hafík bydlí na dvoře u Marků v Pěkněnicích. Děti, vy ještě pejska Hafíka neznáte? Budu vám tedy o něm vyprávět, protože pejsků je mnoho, ale takový, jako je ten náš, ten je jenom jeden.

Na každý den v týdnu má pro vás Hafík připraven jeden veselý příběh. On je to totiž nejenom statečný pejsek, ale také veliký rošťák a nezbeda a zažívá překvapivá dobrodružství.

Tenhle náš milý Hafík je zkrátka jediný na světě a je tu jen a jen pro vás.

Příběh první, jak se stěhoval

Na dvoře u Marků v Pěkněnicích stojí v rohu u plotu hezká boudička. Bydlí v ní hodný pejsek Hafík. Hlídá vzorně dům i zahradu, prohání neposedné slepice, když se zatoulají ze dvorku, umí dokonce nosit domů ze schránky poštu a každého, kdo jde kolem, pozdraví svým štěkotem, protože i pejskové musí být slušní.

My lidé říkáme dobrý den nebo ahoj, pejsek na pozdrav zaštěká a má radost, když mu odpovíme.

Pan Marek ho má moc rád a paní Marková mu často nosí dobroty, nějaké ty piškotky a voňavou kostičku na zoubky. Hafík je velký kamarád s pejskem od vedle, sousedovou psí holčičkou Jůlinkou, malým bílým pejskem s černým čumáčkem. A jak celá léta kamarádili a přátelili se, tak se přihodilo, že se měli tak moc rádi, že se z té lásky narodila štěňátka. Takové malé chlupaté kuličky to byly. Bobík, Bobulka, Barča, Honzík a ten poslední, nejmenší, zatím jméno neměl, a proto mu říkali Pejsáčku. A štěňátka rostla jako z vody…

Bobíka a Bobulku si odvedl do hájovny pan hajný, Barča začala bydlet u pana školníka, aby mu hlídala neposedné žáky, Honzík se odstěhoval do města a Pejsáček zůstal s Jůlinkou sám. Hafík tatínek ho kontroloval přes plot a Jůlinka ho učila samé psí dovednosti. Pejsáček pěkně rostl, už byl pomalu tak velký jako Hafík, a povím vám, děti, byl to moc šikovný pejsek. Pan Marek tak na něho jednou koukal přes plot, potom se podíval na toho svého Hafíka a povídá si: „Já bych mohl mít Hafíky dva.“

A tak se taky stalo. Jůlinka vypravila malého Pejsáčka na cestu a pejsek šel s panem Markem domů. Jeho tatínek Hafík už vyčkával před boudou, až Pejsáčka přivítá.

„Tak a jsme doma,“ povídá pan Marek ve dveřích a paní Marková už nese Pejsáčkovi malý buřtík na uvítanou.

Haf, haf, haf, haf, pozdravili se oba pejsci.

„Mámo, nebudeme ale přece říkat tomu pejskovi Pejsáčku, to bude taky Hafík, je to celý táta, taky má takové bílé ťapky a špičku ocásku. Bude to tedy Hafík II.“

A bylo. Hafík I. a Hafík II. Ale jejdanáčky, kde budou bydlet? Přece mají jenom jednu boudičku a tam se nevejdou, přemýšleli pejskové usilovně.

„No, kluci, vy se na mě tak díváte, že vy nevíte, jak se do té boudy vejdete? Tam bude teď bydlet jenom Hafík II., aby se vyučil hlídání a ostraze domu. Ty, Hafíku I., budeš dneska spát s námi ve světnici a zítra tě odvezu k naší babičce. Je už stará, je jí v chaloupce smutno, bude vám spolu hezky. Jsi dobrý hlídač a babičku nám dobře ochráníš, Hafíku. A budeme se navštěvovat,“ vysvětloval pan Marek.

To se všem líbilo.

Přišel večer, trochu se už smrákalo, sluníčko zapadalo za nejvyšší kopce a na dvůr padl stín. Hafík I. odešel do světnice uvnitř domu a Hafík II. zůstal na dvoře v Pěkněnicích úplně sám. Ještě nikdy nebyl pryč od maminky. Zesmutněl.

Pejskové ale přece nemůžou plakat, musí být jako tatínek, musí v noci hlídat celý dům.

„Budu statečný pejsek,“ slíbil si Hafík.

Lehl si do své boudičky, složil si hlavu na pacičky a přivřel očička. Dvůr se začal tak zvláštně rozplývat, začaly na něm růst buřtíky a cukrátka… Ale to už byl jenom Hafíkův sen. Však měl také Hafík za sebou náročný den.

Příběh druhý, jak se ztratil

Byla to už hezká řádka dní od té doby, co se náš pejsek přistěhoval do služby k Markům. Dostal kolem krku pěkný obojek se psí známkou, kdyby se náhodou ztratil, aby ho našli. On to byl totiž moc veliký nezbeda, a hlavně neposeda.

Neposeda od slova neposedá. Náš Hafík byl rychlejší než vítr. Tu tam, tu sem, doleva, doprava, honil slepice stejně jako mouchy, plácal packou kdejakého mravence nebo broučka, aby ho chytil. Se všemi si chtěl hrát. Největší trápení měl ale pan Marek s tím, že to byl Hafík výzkumník. Nejraději zkoumal okolí domu, a kdyby to šlo, oběhl by dvakrát denně celou vesnici.

Musel být u všeho, co se kde děje. Jenom tak ležet u boudy nebo se procházet po dvoře, to ho pranic nebavilo. Pan Marek musel dávat velký pozor na vrátka, aby je nenechal otevřená. Už několikrát se stalo, že náš neposeda utekl.

Jednou potřeboval pejsek navštívit paní Nováčkovou v prodejně, ta mu dala cukr od cesty, potom se chtěl podívat, jak sekají kombajny na poli obilí, taky bylo třeba navštívit psí maminku Jůlinku.

A jednou, bylo to takhle k večeru, v parném létě, polehával líně na zápraží a pozoroval ptáčky, jak se koupou v korytě, aby se před spaním umyli jako každý. Jinak nebylo co na práci. A jak tam tak leží, převaluje se a přemýšlí, slyší paní Markovou v kuchyni, jak říká: „Táto, dojdi vyhodit ty slupky od brambor a zelí, ať nám to tu do rána nesmrdí. A dej pozor, ať Hafík neuteče, zavři pořádně vrátka!“ dodala.

To bylo něco pro našeho pejska. Zvedl uši, aby dobře slyšel každé slovo.

„Neboj, mámo, já už zamknu,“ odpověděl pan Marek a vyšel z domu. „Tak co, rošťáku? Pěkně seď a hlídej,“ povídá pejskovi.

Hafík zavrtěl ocáskem jakoby nic.

„Aha,“ řekl si, „páníček půjde se slupkami do popelnice před dům, musím dávat velký pozor.“

Jak pan Marek vyšel před dvorek, Hafík už seděl a pozoroval, co se bude dít.

Pomalinku přišel až k vrátkům, viděl, že páníček nesleduje, co se děje na dvoře, ťukl čumáčkem do vrátek, ta se otevřela a frnk!

„Hafíku, Hafíku, vrať se, nezlob! Za chvíli bude noc, honem domů!“ volal pan Marek na pejska, když viděl, co se stalo. Ale ten už rychle přeběhl silnici, potom přeskočil potůček a pelášil si to cestou mezi obilím k lesu. Chtěl se pořádně proběhnout před spaním, dneska ani nebyli na procházce. A běžel kolem tří dubů, tam to znal, tam chodívali na houby, potom kousek po lávce přes potůček a rychle nahoru do lesíka.

„Hm, proženu si nějakého toho zajíce a potom se vrátím,“ plánoval si pejsek.

Jenomže už se trošku dělala tma a Hafík si nevšiml, že běží místo doleva po cestě doprava. A když se zastavil, tak se najednou rozhlédl kolem sebe a viděl, že se ztratil. Vysoké stromy kolem dokola zakrývaly oblohu se zapadajícím sluníčkem, z křovin se kolkolem vynořovaly nějaké divné stíny a Hafík nevěděl, co má dělat. Sedl si na takový malý mechový kopeček a přemýšlel. A začal se bát. Tma byla nějaká větší a taky bylo pořád větší ticho.

„Tady mi ani psí známka nepomůže,“ stýskal si.

Tu se ozval pozdní zpěv ptáčka, tu zapraskaly větve, tu zatroubil jelen.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy O Hafíkovi, statečném pejskovi.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.