Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Zuzana Pospíšilová

ANDÍLKOVO VÁNOČNÍ PUTOVÁNÍ

Vydala Grada Publishing, a.s., pod značkou Bambook
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 6375. publikaci

Ilustrace Zuzana Osako
Odpovědná redaktorka Helena Varšavská
Sazba a zlom Antonín Plicka
Zpracování obálky Antonín Plicka
Formát ePub Antonín Plicka
Počet stran 120
Vydání 1., 2016

Vytiskla tiskárna FINIDR, s.r.o., Český Těšín

© Grada Publishing, a.s., 2016
Cover Illustration © Zuzana Osako

ISBN 978-80-271-9447-6 (ePub)
ISBN 978-80-271-9446-9 (pdf)
ISBN 978-80-271-0122-1 (print)

Zuzana Pospíšilová je oblíbená autorka věnující se téměř výhradně původní tvorbě pro děti. S jejími texty se dětští čtenáři mohou setkávat již od roku 2004, kdy jí vyšly první pohádkové příběhy v časopise Sluníčko. Od roku 2005 začala publikovat knižně a dodnes je jednou z nejaktivnějších autorek píšících pro děti. Jen v nakladatelství Grada vydala téměř sedm desítek titulů, z nichž nejúspěšnější jsou série Kouzelná třída, Kouzelná třída, příběh pokračuje a Kouzelná třída – další kouzlení a edice dětských detektivek DeTeKTiVoVé. V její tvorbě mají převahu pohádky, ale věnuje se také poezii a výukovým textům. Původní profesí je Zuzana Pospíšilová dětská psycholožka. Snad odtud a také z role maminky dvou dcer pramení porozumění dětské fantazii a humoru, které se v jejím bohatém díle odráží.

Zuzana Osako je výtvarnice, kterou fascinuje móda, folklór a životní příběhy. V módním světě se objevila nejdříve jako modelka, později se věnovala oděvnímu designu a dnes je velmi úspěšnou a vyhledávanou ilustrátorkou. Její tvorba je významně ovlivněna Japonskem, kde pět let žila, studovala malbu japonskou tuší a vedla výtvarnou školičku Shanti pro rodiče a děti. Zuzana Osako miluje své rodné Slovácko, jehož tradice, folklór a krása jsou dalším inspiračním zdrojem jejího díla. Zuzanino umění zachytit atmosféru, náladu a skrytý příběh nachází v poslední době uplatnění také v knižní ilustraci pro děti, jíž se trojnásobná maminka a vášnivá čtenářka s láskou věnuje.

Jak se Andílek narodil

Babička Ludmilka si sedla do velikého křesla, které stálo u okna v obývacím pokoji. Pro ukrácení dlouhé chvíle si vzala do ruky klubíčko bílé příze a kovový háček. Měla v úmyslu pustit se do háčkování. Chtěla vlastníma rukama něco vyrobit, ale nevěděla co. Dříve svým vnučkám háčkovala všelijaké hračky. Medvídky, panenky, žabičky, zajíce a spoustu dalších zvířátek nebo postaviček, ale obě vnučky už dávno vyrostly a s hračkami si nehrají. Babička seděla v křesle a chvíli vzpomínala na všechny svetry, čepičky, rukavice, šály a ponožky, které za celý život uháčkovala. Kdyby se všechno sneslo na jednu hromadu, byla by z nich pořádná hora.

„No jo, ale co mám uháčkovat teď?“ zeptala se babička směrem k rybičkám, které si tiše plavaly v akváriu. Odpovědi se pochopitelně nedočkala. Ryby mluvit nedokážou. Kdyby měla psa, třeba by jí poradil. Něco by zaštěkal a ona by hádala, co měl na mysli. Pejska ale mít nemohla. S pejskem se totiž musí chodit ven na procházku. Každý den, bez ohledu na počasí. Babička měla ovšem bolavé klouby. Někdy ji nohy bolely tak moc, že měla co dělat, aby vůbec vstala z postele.

Po chvilce přemýšlení se babička Ludmilka zvedla z křesla a zamířila k oknu. Doufala, že uvidí něco zajímavého a pak ji třeba něco napadne. Hleděla z okna na rušnou ulici, ale žádný nápad nepřicházel. Odešla tedy do kuchyně, aby si do svátečního puntíkovaného hrníčku uvařila svůj oblíbený čaj. S plným hrnkem se opět usadila v křesle. Opatrně si usrkla horkého čaje a znovu vzala do ruky bílé klubíčko.

„No co, prostě začnu a uvidím, co mi pod rukama vyroste,“ řekla si a pustila se do háčkování. Nahodila si pár prvních oček a pak je pomocí háčku umně proplétala. Ruce jí kmitaly, jako kdyby samy věděly, co mají dělat. Babička se usmívala a přitom bedlivě sledovala svá očka na háčku, ze kterých se pomalu, ale jistě rodila krásná křehká postavička.

„To je andělíček!“ vykřikla najednou, a nadšením jí málem uteklo očko. Naštěstí ho uhlídala. „Už zbývají jen křidélka,“ pronesla směrem k andělíčkovi.

Čas rychle utekl a venku se začalo stmívat. V listopadu se dny krátí a tma přichází brzy. Jindy by háčkování odložila, ale teď nemohla. Vstala z křesla a pomalu přešla i s andělíčkem k vypínači, aby v místnosti rozsvítila světlo.

I když jindy večeřela pravidelně, dnes na večeři úplně zapomněla. Neměla ani trochu hlad. Jediné, co chtěla, bylo dokončit andělíčka hned teď. Položila ho opatrně na opěradlo křesla a začala háčkovat křidélka. Každou chvilku mu je přeměřovala, aby byla tak akorát. Ani velká, ani malá. Když byla křidélka hotová, opatrně je andělíčkovi přišila. Nakonec si vzala stříbrnou nitku, aby vyšila oči, nosík a ústa. Andělíček byl opravdu překrásný a babička z něj měla velikou radost. Povídala si s ním, jako kdyby byl živý.

„Tak a teď už zbývá jediné. Vyprat, tedy vlastně vykoupat,“ opravila se babička, „a naškrobit.“

Opatrně andělíčka odnesla do koupelny, kde mu připravila mydlinkovou lázeň. Dávala si pozor, aby ho neopařila příliš horkou vodou, nebo aby naopak ve studené neprochladl. Pak připravila škrob.

„To je proto, aby ti šatičky hezky držely,“ vysvětlila andělíčkovi.

Když byl vykoupaný, přenesla ho do obýváku k topení, aby rychleji uschnul, a sama se odebrala do postele, protože zničehonic tu byl večer a babiččiny oči se při tak dlouhém háčkování unavily. Potřebovaly odpočinout.

Tak se jednoho předvánočního dne babičce Ludmilce pod rukama narodil krajkový panáček, kterému už neřekla jinak než Andílek.

Dárek pro Anežku

Ráno, sotva se babička probudila, pospíchala do obývacího pokoje, aby se hned pokochala pohledem na svého Andílka. Vypadal krásně. Naškrobení mu prospělo. Teď měl teprve ten správný tvar. Bílá barva byla ještě zářivější než včera a v krajkových šatech vypadal jemně a mile.

„Dobré ráno, Andílku,“ pozdravila ho.

Andílek jí s úsměvem odpověděl, ale to už babička neslyšela. Jednak proto, že byla trochu nedoslýchavá, a jednak proto, že se odebrala do koupelny, aby ze sebe smyla noční ospalost. Pak se oblékla a v kuchyni si připravila snídani. Popíjela bílou kávu, ukusovala krajíc chleba namazaný máslem a medem a přitom přemýšlela, komu by mohla Andílka darovat. Skoro všechno, co vyrobila, pokaždé někomu dala. Měla radost, když mohla někoho potěšit.

„Brzy budou Vánoce,“ přemýšlela babička nahlas. „Že bych ho dala Jarmilce?“

Jarmilka byla babiččina nejlepší kamarádka. Chodily spolu do školy a dodnes zůstaly přítelkyně. Pravidelně se navštěvovaly nebo spolu chodily na procházky do parku. Pak si vzpomněla, že pro ni má krásnou soupravu šály a čepice. Upletla ji už v září a schovala do skříně.

„Ba ne, dám ho Anežce,“ řekla si babička.

Anežka byla její nejmladší dcera. Ještě se neprovdala, a tak žila ve svém bytě sama.

„Může si ho pověsit třeba na vánoční stromeček.“ Babička se tou myšlenkou nadchla. Hned se začala pídit po balicím papíru. Bude to dárek, tak ho musí pěkně zabalit.

Andílek se divil, že ho babička schovává do papíru, ale nic nenamítal, protože k němu pěkně promlouvala.

„Teď tě hezky zabalím a pak budeš dělat radost Anežce. Budeš ji hezky ochraňovat. Anežka je moje dcera,“ vysvětlovala Andílkovi při balení.

Pak už stačilo jen zavolat Anežce a domluvit se na návštěvě.

„Ahoj,“ přivítala ji Anežka.

„Něco pro tebe mám,“ řekla babička a natáhla ruku s pečlivě zabaleným dárečkem.

„Vždyť ještě nejsou Vánoce! Až pozítří,“ namítla se smíchem Anežka.

„To přece vůbec nevadí,“ prohlásila babička. „To je předvánoční dárek. Můžeš si ho dát třeba na stromeček.“

Anežka si dárek převzala a pozvala babičku dál. Nejprve uvařila kávu a teprve potom dáreček rozbalila.

„Jé, andělíček,“ usmála se Anežka a odložila ho na stůl.

Babička měla radost, že se Anežka z dárku tak raduje. Tedy aspoň si myslela, že dceru potěšila. Pak si obě začaly povídat o tom, kdy budou péct cukroví, jak budou zdobit stromeček a co připraví na štědrovečerní večeři. Anežčina chlupatá kočka Mína se babičce nejprve otírala o nohy a potom jí skočila do klína. Uvelebila se tam jako v pelíšku a spokojeně předla. Babička ji přitom hladila. Andílek jejich hovor tiše poslouchal. Narodil se teprve nedávno, tak Vánoce ještě nezažil. O to víc se teď na ně začínal těšit. Taky se kolem sebe bedlivě rozhlížel.

U Anežky to vypadalo jinak než u babičky. Babička měla v bytě hodně věcí, Anežka málo. Babička měla koberce, Anežka dřevěnou podlahu. Na oknech u babičky visely záclony, Anežka měla žaluzie. Nedokázal říct, kde se mu líbí víc. Všude to bylo trochu jiné.

Čas rychle utekl a babička se musela rozloučit, aby ještě za světla dorazila zpátky domů. Anežka znovu poděkovala za dárek. Když babička odešla, zůstala Anežka s Andílkem sama. Nevěděla proč, ale najednou měla pocit, že ji někdo pozoruje. Byl to Andílek. Dával dobrý pozor, aby se Anežce nic nestalo. Když při vaření zavadila o nůž, který padal dolů na zem, rychle zařídil, aby ucukla nohou. Když málem zakopla o šňůru od žehličky, opět ji na poslední chvíli zachránil. Ale tajně. Anežka to vůbec netušila. Kdo ví, jak by to dopadlo, kdyby Andílka neměla.

Do rána zůstal Andílek na stole, ale Anežka byla pořádkumilovná. Neměla ráda nic, co by bylo v bytě navíc. Když druhého dne, stejně jako každý jiný den, utírala prach na stole, vzala Andílka do ruky. Podívala se na něj a pak si řekla, že ho zatím uklidí do krabice s vánočními ozdobami. Vyndá ho až zítra při zdobení stromečku. A tak Andílek putoval na další místo. Do krabice.

Zdobení stromečku

Andílek se najednou ocitl v naprosté tmě. Netušil, kde je, proč tam je a jestli se odtamtud ještě někdy dostane. Bylo mu smutno. Zvykl si na to, že viděl a slyšel, co se kolem děje. Líbilo se mu pozorovat všechno okolo. Teď se dívat nemohl.

„Haló, je tu někdo?“ zavolal Andílek do ticha. Doufal, že v krabici najde někoho, kdo by mu mohl dělat společnost. Marně. Nikdo se neozýval. Snažil se postavit na nohy, ale v krabici bylo málo místa. Praštil se do hlavy o víko krabice a navíc každou chvilku uklouzl po něčem hladkém a kulatém. Co teď? Nezbývalo nic jiného než čekat.

Po dlouhém dni a ještě delší noci se Andílek opravdu dočkal. Nejprve ucítil zemětřesení. To Anežka vyndala krabici ze skříně v předsíni a přenesla ji do obývacího pokoje. Otevřela víko a Andílek musel přivřít oči, když na něj dopadly paprsky denního světla. V krabici byla tma tmoucí, tak světlu odvykl. Po chvilce se opět rozkoukal a nestačil žasnout. Uprostřed obývacího pokoje stál veliký zelený stromeček, který nádherně voněl. Ale nebyla to jediná vůně, která Andílka upoutala. Mísila se také s vanilkou a skořicí z čerstvě napečeného cukroví. Navíc se všude rozléhaly hezké tóny vánočních písní a koled. Andílek byl jako v sedmém nebi. Tohle se mu opravdu líbilo. Takhle se cítil spokojený. S napětím čekal, co se bude dít.

Anežka na stromeček upevnila nejprve ozdobný řetěz s blikajícími světýlky a potom zalovila v krabici. Vzala do ruky Andílka, ale jenom proto, aby ho odsunula stranou a mohla dosáhnout na blyštivé zlaté koule. Byly to právě tyhle vánoční ozdoby, po kterých Andílek v krabici uklouzl. Vypadaly tak křehce. Kdyby vážil jen o chlup víc, určitě by je rozbil. Krajkový Andílek byl ale lehoučký jak peříčko, a tak jim ublížit nemohl.

Anežka brala jednu baňku za druhou a opatrně je věšela na stromeček. Dávala si záležet, aby byly rozmístěny stejnoměrně. Andílek Anežku tajně pozoroval a baňkám záviděl. Nechápal, proč ho Anežka taky nevezme do náruče jako ostatní ozdoby.

Kočce Míně se blýskavé baňky taky líbily. Chtěla si s nimi hrát. Natáhla pacičku a opatrně rozhoupala zlatou kouličku, která visela tak nízko, že na ni mohla bez potíží dosáhnout.

„To nesmíš!“ napomenula Mínu Anežka a pro jistotu baňku pověsila o kousek výš. Mína uraženě odkráčela do kouta, kde měla schované klubíčko vlny. Dostala ho od babičky Ludmilky a mohla si s ním hrát, kdykoliv se jí zachtělo. Když do něj strčila pacičkou, utíkalo před ní skoro stejně rychle jako vyplašená myška.

Andílek všechno pozoroval a v krabici stále trpělivě čekal, kdy přijde na řadu. Nedočkal se ale. Anežka dala přednost lesklým koulím před krajkovým Andílkem.

Když celý stromeček ozdobila a rozsvítila, byla to opravdu nádhera. Andílek se na to nemohl vynadívat. Dlouho se ale kochat nesměl. Anežka krabici s nepoužitými baňkami, slaměnými ozdobami a háčkovaným Andílkem opět zavřela a zanesla do předsíně.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Andílkovo vánoční putování.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.