Copyright © Vladimír Liška, 2017

Copyright © ALPRESS, spol. s r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Vladimír Liška, 2016

Redakční úprava Miroslav Kozák

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Wankowska, LiamART

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek, 2017

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7543-452-4 (ePub)

ISBN 978-80-7543-453-1 (mobi)

Prolog

Kdybychom se snažili přesně spočítat obrovské množství šlechtických zámeckých sídel v naší vlasti, záhy dospějeme k závratnému číslu stovek zachovalých architektonických skvostů, jež tvoří jedny z nejkrásnějších památníků naší historie, v nichž kdysi kypěl bohatý život české a moravské aristokracie. Naše zámky jsou zároveň svědectvím zašlé slávy známých i méně známých šlechtických rodů, z nichž se mnohé výrazně zapsaly do českých dějin.

V této knize předkládaný výběr těchto unikátních staveb i jejich historie je jen malým reprezentativním vzorkem, kterým jsem chtěl vzdát hold nejen donátorům, ale i stavitelům zámeckých areálů, z nichž některé dodnes na první pohled zůstávají pyšnými i monumentálními architektonickými počiny. Zámky jsou odrazem nejen moci jejich majitelů, ale i dávného stavitelského umění, na kterém se mimo jiné podílely i stovky a tisíce poddaných, kteří své feudální vrchnosti byli povinováni robotou. Při pohledu na tato pyšná šlechtická sídla bychom na ně neměli zapomínat, neboť právě oni v potu tváře a za nesmírného úsilí budovali základy těchto honosných staveb, jimž pak jejich konečnou podobu vtiskli významní umělci, architekti a skvělí řemeslníci.

Mnoho zámků vzniklo přestavbami dřívějších hradů a tvrzí, jiné vznikaly takříkajíc na zelené louce v časech, kdy šlechta opouštěla nepohodlné hradní pevnosti v touze po pohodlí a přepychu, které jim hrady již nemohly poskytovat. Počátky výstavby zámků sahají k přelomu 15. a 16. století, kdy do Českého království začal pronikat novátorský duch italské renesance a bohatá česká aristokracie se této svěží kultuře začala rychle přizpůsobovat.

Další vlna budování zámeckých staveb připomínajících honosné paláce přišla s nástupem baroka po skončení třicetileté války (1648), kdy bylo v naší zemi v důsledku válečných událostí poničeno značné množství hradů, které se proměnily ve zříceniny, a majitelé jednotlivých panství byli nuceni stavět si nová sídla, jež by náležitě reprezentovala jejich moc a bohatství. Během třicetileté války totiž do českých zemí přišla nová katolická aristokracie cizího původu (především německého, španělského a italského), která se za podpory habsburských panovníků zmocnila zkonfiskovaných držav nekatolických odpůrců vládnoucí habsburské dynastie. V některých případech šlo o dary panovníkovým oblíbencům, v jiných o velice výhodný odprodej těchto statků novým šlechtickým zájemcům, kteří se rozhodli v českých zemích usadit. Nastal další stavební boom, projevující se výstavbou nejen velkých barokních chrámů a kostelů, ale i šlechtických zámků a městských paláců. Tato pečeť baroka je dnes v českých zemích nejviditelnější.

Zámecká sídla české a moravské aristokracie však nesou i další pečeť, kterou bylo tehdejší šlechtické podnikání. Provoz zámků byl značně nákladný a o pohodlí panstva se starala početná čeleď zabezpečující veškeré provozní zázemí. V okolí zámků tak vyrůstaly hospodářské budovy i ubytovací prostory pro správce, hosty, ale i služebnictvo, jež mělo na starost péči o šlechtické rodiny, které na zámcích žily. Vše mělo svůj pevně stanovený řád a služba na zámcích byla i mezi poddanými považována za cosi mimořádného, neboť zajišťovala nejen stálou práci, ale často i nadstandardní sociální zázemí. Podnikatelské aktivity majitelů jednotlivých panství nebyly rovněž zanedbatelné, ať šlo o rybníkářství, pivovarnictví, sklárny, hornictví, nebo o pozdější šlechtické manufaktury, jež u nás začaly vznikat v 18. století. To vše vyžadovalo odborníky i obslužný personál a zámky tak plnily i funkci organizačních a hospodářských center jednotlivých panství.

Touto knihou však není možné připomenout všechny peripetie, jež jsou s historií našich zámků spojené, můžeme se však zaměřit alespoň na to nejdůležitější a nejzajímavější, co je s těmito nádhernými stavbami, jejich historií, interiéry a exteriéry spojené. Mezi zajímavosti nesporně patří i pověsti a legendy, jež se dodnes k mnohým těmto šlechtickým sídlům a jejich majitelům vážou a které mají vesměs lidový původ. Je alespoň na některých z nich zrnko dějinné pravdy a do jaké míry odrážejí historickou realitu? I to byla otázka, kterou jsem si při psaní této knihy kladl a pokusil se na ni alespoň v některých případech odpovědět. Ale stejně jako já i čtenáři zřejmě nakonec zjistí, že mýtus a realita jdou ruku v ruce a oddělit je od sebe není vždy snadné.

Tak či tak doufám, že tato knížka přinese nejen zábavu, ale i trochu poučení a poznání, že dějinnou paměť národa je třeba uchovávat pro budoucnost a kulturní i duchovní dědictví našich předků bychom měli ctít jako důležitý atribut naší současné existence. Zámky tak nejsou jen překrásnými stavbami minulých věků, ale vyprávějí i své vlastní příběhy.

1. Březnice

Za milostnou sonátou
Ferdinanda Tyrolského

Renesanční zámek Březnice vznikl v 16. století přestavbou původní gotické tvrze, kterou zde nechal ve 13. století vybudovat jistý Budislav, příslušník starodávného a mocného šlechtického rodu Buziců, majícího ve svém erbu kančí hlavu. Původ šlechtického rodu Buziců totiž údajně sahal až k mytickému Bivojovi, který podle jedné staročeské pověsti přemohl obrovského a nebezpečného kance-zabijáka. Kančí hlavu pak měli v erbu i potomci z dalších větví Buziců, mezi které později vedle pánů z Březnice patřili i páni z Rožmitálu, Hazmburka nebo Třemšína.

Původní březnickou gotickou tvrz podle archeologických průzkumů zřejmě tvořil dvoupatrový obytný palác i další jednopatrová budova obehnaná silnou zdí. Potomci zakladatele březnické tvrze ji drželi až do roku 1406, kdy část jejich majetků získal Ondřej Huler z Orlíka. Tvrz pak vykoupil samotný král Václav IV. a prodal ji nejvyššímu mincmistrovi Českého království Petru Zmrzlíkovi ze Svojšína, jenž patřil k příznivcům mistra Jana Husa. Jeho potomci pak měli Březnici ve vlastnictví téměř sto let, až ji od nich v roce 1506 odkoupil rytíř Zdeněk Malovec z Chýnova, který tvrz rozšířil o nové hradby a bašty s vodním příkopem. V roce 1547 však byla tvrz jeho synovi Petrovi Malovcovi na příkaz císaře Ferdinanda I. Habsburského zabavena. Byl to trest za to, že se Petr Malovec zúčastnil odboje královských měst proti císaři, který byl nakonec potlačen.

V roce 1548 byla Březnice prodána říšskému místokancléři Jiřímu z Lokšan, který zahájil rozsáhlou přestavbu tvrze na renesanční zámek. Ale ta byla dokončena až v roce 1567, kdy už byl Jiří z Lokšan po smrti a organizace dalších prací se ujala jeho manželka Kateřina z Lokšan. V té době také v novém zámku v jedné z jeho věží vznikla jedinečná lokšanská knihovna, která se dochovala v původní podobě dodnes. Zvláštní na této knihovně je, že knihy byly u nás vůbec poprvé uloženy v regálech, a nikoli v truhlicích, jak do té doby bylo zvykem. V lokšanské knihovně byly ukládány především tisky s náboženským obsahem a tato knihovna patří k unikátům především svým malovaným renesančním dřevěným stropem plným ornamentů.

Kateřina z Lokšan se do našich dějin zapsala i tím, že na březnickém zámku umožňovala tajné schůzky své neteře Filipiny Welserové s císařovým synem a českým místodržícím, arcivévodou Ferdinandem II. Tyrolským. Jejich milostný poměr byl dlouho utajovaný, neboť císař nehodlal připustit, aby se arcivévoda oženil s neurozenou dcerou augsburského bankéře. Jenomže zamilovaná dvojice na císařův odpor ohledy nebrala a v roce 1557 byli arcivévoda Ferdinand a Filipina Welserová na březnickém zámku potají oddáni. Samozřejmě se svolením Kateřiny z Lokšan, která kvůli tomu upadla do císařovy nemilosti.

Když se novomanželům po roce narodilo první dítě – syn Andreas –, ujala se ho Filipina jako „nalezence“ a přijala za vlastního. Šlo o komedii, která měla jejich sňatek dále utajovat.

Ale už v roce 1559 se o něm císař Ferdinand I. dozvěděl. Zpočátku prý zuřil, ale když ho syn prosil o odpuštění a horoval pro svou lásku, nakonec ustoupil a vzal oba na milost s tím, že jejich manželský svazek zůstane i nadále v tajnosti. A tak další děti, které tento urozený pár měl, se opět staly jen osvojenými „nalezenci“. S Filipinou Welserovou se však císař vidět nechtěl, a tak to také až do jeho smrti zůstalo, i když se traduje, že Filipina se s ním sešla inkognito i se svým prvním synem. Historicky však nic takového nelze dokázat.

Císař se sice s tajnou synovou svatbou smířil, ale jeho potomky vyloučil z možného následnictví. Filipině pak určil k pobytu královský hrad Křivoklát, kde mohla se svými dětmi – syny Andreasem a Karlem – pobývat. Hrad císař postoupil do správy jejímu manželovi, aby ji tam mohl navštěvovat, a o věci byl obeznámen i hradní hejtman Ladislav ze Šternberka, který byl zetěm Kateřiny z Lokšan.

Během křivoklátského pobytu porodila Filipina dvojčata Filipa a Marii, která však brzy poté zemřela. Psychicky to nesla velice těžce a její zdraví se postupně zhoršovalo.

Naštěstí byl její manžel podle vůle zesnulého císaře Ferdinanda I. (zemřel v roce 1564) jmenován vládcem Tyrolska, kde se mohla Filipina v horském prostředí na zámku Ambras v Innsbrucku postupně zotavit. Tyrolští stavové sice svého nového vládce nutili, aby se s manželkou rozešel, ten však na tento požadavek nemínil přistoupit, a tak nakonec zůstalo vše při starém. Když se v roce 1572 uvolnil polský královský trůn a polská šlechta ho vedle jiných uchazečů nabídla i Ferdinandu Tyrolskému, zazněla opět stejná podmínka, ale Ferdinand raději svůj zápas o polskou korunu vzdal, než aby svou milovanou ženu opustil.

To už v Českém království vládl císař Rudolf II., kterému utajované manželství tyrolského příbuzného nevadilo a jenž s Ferdinandem udržoval přátelské styky. Také tyrolská šlechta se s Filipinou nakonec smířila, neboť poznala, že je to vzdělaná, štědrá a sympatická paní, která o svého chotě příkladně pečuje.

V roce 1576 se Ferdinandu Tyrolskému konečně podařilo dosáhnout papežova oficiálního uznání, že jeho utajovaný sňatek je platný a není třeba ho dále držet pod pokličkou. Dědické nároky na habsburský trůn byly sice jeho potomkům i nadále odepřeny, ale jinak nic nebránilo v tom, aby dosáhli vysokých světských i duchovních hodností, k čemuž pak skutečně došlo. Andreas se stal kardinálem a jeho mladší bratr Karel breisgavským markrabětem.

Bohužel s potomky březnické paní Kateřiny z Lokšan si osud později nepěkně zahrál. V roce 1590 jeden z jejích choromyslných vnuků Jiří ze Šternberka v pomatení smyslů zavraždil svou matku a její zeť Jiří Popel z Lobkovic byl v roce 1593 císařem Rudolfem II. pro údajnou velezradu odsouzen na doživotí. Další z vnuků Kateřiny z Lokšan a dědic březnického panství Adam z Lokšan se po vypuknutí protihabsburského stavovského povstání v roce 1618 přidal na stranu rebelů a stal se komorníkem povstaleckého vzdorokrále Fridricha Falckého, s nímž po bitvě na Bílé hoře odešel do emigrace. V nepřítomnosti byl poté vítězným císařem Ferdinandem II. Habsburským odsouzen k trestu smrti a polovina jeho majetku propadla pobělohorským konfiskacím.

Druhou polovinu s Březnicí však před konfiskacemi uhájila Adamova manželka Ludmila rozená Černínová z Chudenic. Tu v roce 1623 prodala královskému prokurátorovi Přibíku Jeníškovi z Újezda, jenž se podílel na přípravách a vyhlašování rozsudků smrti nad sedmadvaceti českými pány a měšťany popravenými 21. června roku 1621 na pražském Staroměstském rynku. Jeníšek v roce 1632 nechal přestavět zámeckou mariánskou kapli a v rámci tvrdého rekatolizačního kurzu, který na březnickém panství nastolil, se zasloužil o působení jezuitů v Březnici. Ti zde měli i svou kolej a barokní chrám sv. Ignáce, v němž se také nachází Jeníškova podobizna. Jezuité pak jeho přičiněním obdrželi do správy i mariánské poutní místo Svatá Hora u Příbrami.

Přibík Jeníšek z Újezda zemřel v roce 1651 bezdětný a březnické panství odkázal svému stejnojmennému synovci. Poslední člen tohoto rodu Jan Josef z Újezda nakonec svůj březnický majetek odkázal Vilému Albrechtovi Krakovskému z Kolovrat. Za Kolovratů, kteří Březnici vlastnili dalších 150 let, i za jejich nástupců Pálffyů došlo během 18. a 19. století na zámku k posledním stavebním úpravám, kdy byla na fasádách obnovena renesanční sgrafita a došlo také k likvidaci staré zámecké brány, kterou nahradila kovová mříž. Z původního březnického hradu se dochovala v přízemí gotická síň a před zámkem se rozprostírá i anglický park se vzácnými dřevinami a se sítí rybníčků propojených vodními kanály, který Pálffyové rovněž upravili a jenž se dochoval v takřka nezměněné podobě.

Pállfyové vlastnili Březnici až do roku 1945 a její dávnou historii dodnes na severovýchodní straně zámeckého areálu připomíná i pás dochovaných hradeb se čtyřmi baštami. V současnosti se na zámku konají sezonní výstavy, hudební produkce, divadelní představení a je zde i galerie jihočeského malíře L. Kuby.

2. Bučovice

Přízrak zlého Šembery

Nedaleko dnešního bučovického zámku kdysi stával malý hrádek, který zanikl někdy v druhé polovině 15. století a nakonec z něj zbyly už jen sotva znatelné zbytky rozvalin. Blízko místa, kde dnes můžeme obdivovat překrásný renesanční zámek, zase stávala tvrz, jejímiž posledními majiteli byli Jan a Mikuláš Kropáč z Nevědomí. Mikuláš Kropáč kolem roku 1511 tvrz postoupil Tasovi z Ojnic a nakonec ji sňatkem s Annou z Ojnic získal Václav z Bučovic. Toto zboží pak zdědili jeho dva synové: nejprve Albrecht a poté Jan Šembera Černohorský z Boskovic.

Jan Šembera zahájil stavbu nového zámku v roce 1567 přesně proti místu, kde stála tvrz, která pak na počátku 17. století již zcela zchátralá zanikla. Tento vzdělaný a bohatý moravský šlechtic toužil po sídle, jež by bylo podobné renesančním palácům, které obdivoval v dobách svých studií v Itálii. Jan Šembera byl jedním z nejbohatších moravských aristokratů a potrpěl si na okázalost i nádheru tak, jak se na renesančního velmože té doby patřilo. Na výstavbě svého zámku nešetřil a ostatní šlechta ho měla tak trochu za podivína, neboť se vůbec nezajímal o politiku ani o dvorskou kariéru. Měl pověst skvělého šermíře, ale byl to také prchlivec, a když se rozzuřil, bylo prý lepší jít mu z cesty.

V roce 1581 se dostal do sporu s jiným šlechticem a spolumajitelem sousedního buchlovického panství Zikmundem Prakšickým ze Zástřizl, který notně podroušený vpadl do domu, kde měl Šembera právě hosty. Zikmund Prakšický se před nimi v opilosti snažil se Šemberou vyprovokovat hádku, ten ho však nechal svými sluhy vyhodit na ulici. Ale opilec začal venku vyvádět, Šemberovi sprostě nadával a vyzýval ho tasenou zbraní k souboji. V tu chvíli toho měl bučovický pán právě dost. A poněvadž byl i on pitím vína už notně podroušený, rozběhl se rozběsněný dolů, aby opilého šlechtice ztrestal. Když chce souboj, ať ho tedy má!

O tom, co se poté na ulici odehrálo, existují dvě verze. Podle první z nich prý Šembera opilému Zikmundovi ze Zástřizl nejprve vyrazil z ruky kord, a když svého soka vyzval, aby ho sebral a pokračoval v souboji, v okamžiku, kdy se pan Zikmund pro svou zbraň sehnul, Šembera ho bez milosti probodl a zabil. Jinými slovy to byla vražda. Druhá verze hovoří o tom, že Zikmund Prakšický Šemberu na ulici bez varování napadl a ten se musel všemi silami bránit jeho výpadům tak dlouho, až ho smrtelně zasáhl. Šlo tedy o zabití v sebeobraně.

Celý případ nakonec musel řešit moravský zemský soud, kde bratr zabitého Zikmunda Jindřich Prakšický ze Zástřizl Jana Šemberu zažaloval pro vraždu. Spor se vlekl přes rok, ale soudní tribunál nemohl dospět ke konečnému verdiktu, neboť výpovědi předvolaných svědků nešťastného souboje se lišily. Jedni tvrdili, že šlo o nešťastnou náhodu, druzí říkali, že se Šembera jen bránil. Pouze jediný svědek, jistý Jan Zoubek ze Zdětína, tvrdil, že Šembera svého soupeře probodl ve chvíli, kdy opilý Zikmund Prakšický neměl zbraň v ruce, neboť mu ji jeho sok vyrazil. Celý souboj prý trval jen krátce, podroušený pan Zikmund se nedokázal vůbec soustředit a pro Šemberu bylo snadné ho zlikvidovat.

V červenci roku 1582 však nalezli Šemberova žalobce Jindřicha ze Zástřizl v lese mrtvého. Jeho nečekaná smrt byla záhadou, neboť ho našli probodnutého jeho vlastním kordem. Zda se jednalo o sebevraždu, nebo o vraždu, nemohla vyšetřující komise zjistit, i když se objevily fámy, že za smrt buchlovického pána mohl Šembera, který si zaplatil nájemného vraha. To se však nikdy nepodařilo prokázat. Kde není žalobce, není ani soudce, a tak šel celý případ Šemberova souboje se Zikmundem Prakšickým podle platných zákonů do ztracena. Nebylo už co řešit.

Dostavba a výzdoba bučovického zámku pak pokračovaly až do roku 1585, kdy se do něj Jan Šembera konečně nastěhoval. Aféra s bratry ze Zástřizl už byla v té době zapomenuta a nový zámecký pán se konečně mohl věnovat svým největším zálibám: lovu, nákupům i četbě knih, krásným ženám a zvelebování zámeckých interiérů. Do historie však vstoupil jako krutý pán, který se ke svým poddaným choval bezcitně a nemilosrdně trestal každé jejich sebemenší provinění. Jedna z dochovaných lidových legend říká, že si ho nakonec do pekla odnesl ďábel a za své hříchy byl tvrdě ztrestán. Šemberu prý později někteří lidé v noci viděli zapřaženého do pluhu, jak oře pole a svým bičem ho pohání čert.

Jiná pověst praví, že Šemberovi při budování jeho zámku pekelník kladl všelijaké nástrahy, aby stavbu tohoto šlechtického sídla překazil, ale zámecký pán si jednoho dne na čerta počkal, chytil ho za ocas a mrštil s ním o zeď. Čert se prý šeredně potloukl a pak se už nikdy neukázal. Ale ďábel Šemberu nakonec za jeho hříchy stejně ztrestal. Zejména vražda Zikmunda Prakšického mu prý v pekle velmi přitížila. A tak byl po smrti zakletý do ohnivého koně, který se v okolí Bučovic (ale i Brna) občas údajně zjevoval. V tomto případě bylo jistě přání otcem myšlenky, ale tyto pověsti zůstaly dalším dokladem toho, jak byl tento bohatý moravský aristokrat neoblíbený a jak ho jeho poddaní nenáviděli.

Po smrti Jana Šembery v roce 1597 jeho rod vymřel po meči, neboť se mu narodily pouze dvě dcery – Anna a Kateřina –, které se obě provdaly za bratry Karla a Maxmiliána z Lichtenštejna. V držení Lichtenštejnů, kteří se v pobělohorském období (po roce 1621) stali nejbohatším šlechtickým rodem na Moravě, byl zámek Bučovice využíván především jako sídlo správy bučovického panství.

V roce 1641 byla dokončena zámecká kaple a na nádvoří postavena i barokní kašna se sousoším římského boha vína Bakcha a čtyř mořských panen. Její nádrž však byla v roce 1780 odstraněna, takže z ní zbylo jen torzo. O bučovickém Bakchovi se tradovalo, že jde o zakletého Jana Šemberu, který v měchu vína ukrývá peníze. Během třicetileté války (1618–1648), když bylo v roce 1645 švédskými vojsky obleženo Brno, se jeden švédský oddíl pokusil bučovický zámek dobýt. Švédy lákalo především bohatství zámeckých interiérů, které hodlali vydrancovat a vyloupit. Byli však s velkými ztrátami odraženi, i když sousední městečko tehdy vyhořelo.

V roce 1722 Adam z Lichtenštejna zámecký mobiliář přestěhoval do Lednice i rakouského Rabensberku a bučovický zámek proměnil v účtárnu a další kanceláře s tím, že hořejší patra byla přestavěna na byty pro panské úředníky. Zámek tak doznal značných změn k horšímu, a dokonce i renesanční zámecká zahrada byla proměněna v užitkový sad. Dvě báně byly ze zámeckých věží odstraněny a o necelých sto let později zmizely i ze zbylých dvou zámeckých věží. Také zámecké opevnění bylo koncem 18. století zlikvidováno a v 19. století byla odstraněna i zámecká bašta s příkopem. Zámek se tak proměnil v civilní úřad lichtenštejnské vrchnostenské kanceláře, kde se nacházely i soudní a berní úřady.

V bučovickém zámku je pozoruhodný především tzv. Zaječí sál, nacházející se v jeho západním přízemním křídle. Zdobí ho malby zajíců oblečených jako tehdejší šlechtici. Jde o satirické lovecké výjevy, které jsou zdejším unikátem a na nichž je zachyceno, jak zajíci vyhrávají nad psy i lidmi. Císařský sál je zase vyzdobený koutovými lunetami, v nichž jsou znázorněné především antické motivy, včetně nádherné štukové plastiky zpodobňující únos Evropy pánem starořeckých bohů Diem proměněným v býka, nebo výjev s římskou bohyní lovu Dianou, ale také na koni jedoucí habsburský císař Karel V.

Zámek v Bučovicích s bohatě zdobenými interiéry je dílem císařského architekta Pietra Ferraboscy a brněnského kameníka italského původu Pietra Gambriho a dnes patří k nejkrásnějším renesančním šlechtickým sídlům na Moravě. Jako další projektant tohoto zámku bývá někdy uváděn i Jacopo Strada, správce sbírek císaře Rudolfa II. a otec Rudolfovy metresy Kateřiny Stradové. Ale ať už byl autorem plánů tohoto šlechtického sídla kdokoli, zanechal tu po sobě odkaz, který můžeme obdivovat dodnes.

3. Buchlovice

Osvícené panství Berchtoldů

Buchlovice patří k nejvýznamnějším a zároveň nejkrásnějším barokním šlechtickým sídlům na území České republiky a pro svou velikost i půvab zámeckých interiérů bývá tento zámek využíván i k natáčení filmových pohádek. Stavba vznikla před rokem 1700, kdy ji zahájil bohatý moravský hrabě Jan Dětřich Petřvaldský (1658–1734), a mělo jít o dar jeho manželce Anežce Eleonoře (1672–1716), pocházející z tyrolské větve italského rodu Collona. Snad i proto byla od počátku kolem zámku budována i nádherná barokní zahrada, která svou velkolepostí i jedinečnou zahradní architekturou dodnes udivuje každého návštěvníka.

Zámek Buchlovice byl vybudován podle vzoru zámecké stavby Villa Colona u Neapole, neboť Jan Dětřich chtěl splnit své ženě přání, aby jí nové zámecké sídlo připomínalo Itálii. Autorem plánů k jeho výstavbě byl italský architekt Domenico Martinelli (1650–1718), a tak vznikla na Moravě jedna z nejkrásnějších barokních vil, která se stala naprosto unikátním a neopakovatelným architektonickým zámeckým sídlem s dvěma půlkruhovými budovami.

Tzv. dolní zámek byl určený k reprezentaci a sloužil jako obytná budova. Byl dostavěn v roce 1701. Protilehlá stavba zvaná Flora byla původně hospodářským stavením, kde bydlelo zámecké služebnictvo, a byla přestavěna do honosnější podoby v letech 1710–1738 brněnským stavitelem Mořicem Grimmem. Interiér dolního zámku byl zdobený štukem Baltazara Fontany s malbami na štukových medailonech. Zahrada byla nejprve zřízena v italském stylu, později upravena do stylu francouzského a nakonec rozšířena o krajinářský park.

Když rod Petřvaldů vymřel v 18. století po meči, zámek i s panstvím převzal šlechtický rod Berchtoldů, pocházející z Tyrolska. Berchtoldové se na Moravě usadili po bitvě na Bílé hoře, a když buchlovické panství převzal Leopold I. hrabě Berchtold (1759–1809), jehož manželka Marie Terezie z Petřvaldu Buchlovice zdědila, bylo to pro tamní poddané požehnáním, neboť nový pán byl laskavý člověk a ctitel francouzského osvícenství.

Leopold I. Berchtold byl však nejen vášnivým cestovatelem, ale také autorem řady cestopisných knih. Navštívil celou Evropu, ale i severní Afriku a Palestinu s Malou Asií. Zajímavé je, že si ve svých knihách také všímal sociálního postavení obyvatel vzdálené ciziny. Snad i proto se snažil o zvelebování svého panství, kde zakládal ovocné sady a vinice a pro své poddané zavedl řadu úlev i sociálních vymožeností. Zřizoval nová pracovní místa, založil nadaci pro podporu sirotků, vybudoval soukenickou manufakturu a mezi nejchudší obyvatelstvo rozdával nejen peníze k jejich podpoře, ale i potraviny. Na Moravě byl také prvním propagátorem očkování dětí proti neštovicím a v zámku zřídil nemocnici pro bezplatné ošetřování pacientů. Když v letech 1805–1806 propukla mezi severočeskými tkalci krize a velká bída, sám shromáždil sbírku ve výši 65 000 zlatých k jejich sociální podpoře. V roce 1809 se stal inspektorem vojenských nemocnic v hradišťském kraji, kde se při svých návštěvách nakazil tyfem, na jehož následky zemřel.

Jinou pozoruhodnou postavou Berchtoldů byl i mladší Leopoldův nevlastní bratr Bedřich Všemír Berchtold (1781–1876). Tento lékař a přírodovědec se stal spoluzakladatelem Národního muzea a společně s Janem Svatoplukem Preslem vydal jedno z významných děl tehdejší české vědecké literatury Rostlinář. Patřil do střední generace českých obrozenců a na svém statku v Tučapech na Táborsku dlouhá léta bezplatně léčil nemocné. Podobně jako Leopold I. Berchtold rád cestoval a dostal se až do Brazílie. Vybudoval rozsáhlou botanickou sbírku, jejíž velkou část později daroval Národnímu muzeu. Když ve věku pětadevadesáti let zemřel, byl podle svého přání pohřben na hřbitově v Buchlovicích.

Po smrti Leopolda I. Berchtolda se buchlovického panství ujal Zikmund I. Berchtold (1799–1869). Tento příslušník rodu Berchtoldů se v letech 1848–1849 zúčastnil protihabsburského povstání Maďarů a po jeho potlačení byl odsouzen k trestu smrti. Císař František Josef I. (1830–1916) mu však nakonec dal milost a internoval ho doživotně na buchlovickém zámku. Jeho manželka Ludmila Vratislavovna z Mitrovic patřila mezi vlasteneckou šlechtu a stýkala se s rodinou Palackých, Václavem Hankou a některými dalšími českými obrozenci.

Berchtoldové v rakouské monarchii později zastávali důležité státní funkce. Například Leopold II. Berchtold (1870–1942) působil jako rakouský vyslanec v Rusku a v roce 1912 se stal rakouským ministrem zahraničí, který zažil i vypuknutí první světové války. Posledním majitelem Buchlovic byl syn Leopolda II. Berchtolda Alois a po roce 1945 se stal zámek majetkem československého státu.

Zámek je dnes vybavený původním mobiliářem doplněným novobarokními replikami. Jeho pýchou je však již zmíněná francouzská zahrada s parkem, považovaná za jednu z nejkrásnějších zámeckých zahrad na Moravě s jedinečnou sbírkou fuchsií, které tu mohou návštěvníci každoročně obdivovat.

4. Český Krumlov

Perla české renesance

Zámek Český Krumlov se svým areálem patří k největším v Čechách a je spojený s nejmocnějším šlechtickým rodem Rožmberků s erbem červené pětilisté růže. Rožmberkové byli v 16. století považováni za nejvýznamnější a nejbohatší šlechtice v Českém království a zastávali nejpřednější zemské úřady. Nejvyšší purkrabí Vilém z Rožmberka (1535–1592) se dokonce v roce 1574 ucházel o polskou královskou korunu, ale z obav, že by tím vzbudil nelibost habsburského císaře Rudolfa II., svou kandidaturu nakonec vzdal.

V místech dnešního renesančního zámku stával už ve 13. století pevný hrad a současně s ním bylo v podhradí budováno i město. Hrad původně patřil jedné z větví rodu Vítkovců, majících ve svém znaku zelenou pětilistou růži, ale v roce 1302 ho zdědili jejich příbuzní Rožmberkové. Krumlovské panství dosáhlo svého vrcholu v 16. století za působení již zmíněného Viléma z Rožmberka, který v Českém Krumlově vybudoval rozsáhlé administrativní i správní centrum svých držav a zasloužil se také o rozvoj šlechtického podnikání v oblasti rybníkářství, pivovarnictví a některých dalších komodit. Je rovněž známo, že Vilém z Rožmberka holdoval alchymii a ve svých alchymistických dílnách zaměstnával řadu znalců této „vědy“, mezi jinými i anglického alchymistu Edwarda Kelleyho, který pak přešel do služeb Rudolfa II.

Právě v těchto časech došlo k rozsáhlým přestavbám hradu na reprezentativní renesanční sídlo, jež mělo být viditelným symbolem rožmberské moci. Vilémův mladší bratr Petr Vok (1539–1611), majitel zámku a panství v Bechyni, po smrti svého staršího sourozence Krumlov zdědil, ale dny hospodářské prosperity rožmberského panství už byly minulostí a celé dominium tížily značné dluhy. A tak Petr Vok kvůli jejich pokrytí a odvrácení soudních sporů v roce 1602 prodal Český Krumlov císaři Rudolfovi II. a odstěhoval se na zámek v Třeboni, kde v roce 1611 bez potomků zemřel. Rožmberský rod tak vymřel po meči a majetek připadl spřízněným Švamberkům.

Prodeje krumlovského zámku císaři však tamní měšťané záhy velice želeli, neboť se tam o něco později ubytoval Don Julius Caesar d’Austria, prvorozený syn císaře Rudolfa II. a jeho metresy hraběnky Kateřiny Stradové, který začal ve městě hýřit a obtěžovat ženy. Císařský otec ho držel co nejdále od Prahy, kde se Julius už dříve zapsal jako nebezpečný násilník a sexuální deviant.

I když se stížnosti na chování Dona Julia u krumlovského purkrabího množily, nikdo nebyl schopen jeho řádění učinit přítrž a sám purkrabí se bál o jeho výstřelcích informovat císaře z obav, že by byl obviněn z neschopnosti udržet mladého výtržníka na uzdě. A tak se císařův syn, jenž trpěl agresivním sadismem, domníval, že je nedotknutelný, a jeho výstřelky, kterými obtěžoval krumlovské měšťany i jejich manželky, se stupňovaly. Když v roce 1607 z okna své komnaty vyhodil svou milenku, kterou byla dcera místního lazebníka Markéta Pichlerová, dívka se při pádu z výšky na okolní skály těžce potloukla a jen zázrakem svá zranění přežila. Don Julius jí pak posílal drahé dárky a prosil o odpuštění, aby ji obměkčil, a ona za ním opět přišla na návštěvu.

Dne 17. února roku 1608 se Markéta znovu vydala za svým milencem na zámek, aniž tušila, že tato cesta bude její poslední. Don Julius ji ve své ložnici nejprve napadl a nakonec brutálně zavraždil. V záchvatu zuřivosti ji uškrtil a pak její tělo rozřezal na kusy. Když zděšené zámecké služebnictvo vyrazilo zamčené dveře, šílený císařův syn se na ně vrhl s mečem. Teprve přivolané vojenské stráže Julia zpacifikovaly a jako bestiální vrah skončil v zámeckém vězení.

Poté co byl Rudolf II. informován o jeho řádění, synovu internaci potvrdil a Julius v krumlovském vězení v létě roku 1609 zemřel. Říkalo se, že si ho do pekla odnesl ďábel, neboť jeho tvář prý byla celá černá, jako by ho někdo zardousil.

Jinou pozoruhodnou postavou spojenou s historií krumlovského zámku je Perchta z Rožmberka (1429–1476), známá z pozdějších pověstí jako přízrak bílé paní rožmberské. Perchta byla dcerou Oldřicha z Rožmberka, proslulého protivníka husitů, který ji provdal za mnohem staršího a panovačného moravského šlechtice Jana z Lichtenštejna. Ten svou mladou ženu, kterou si odvezl na své panství do Mikulova, neustále týral, a dokonce jí vyhrožoval i smrtí, pokud mu Rožmberkové nevydají celé její věno.

Dochovaná Perchtina korespondence jednoznačně potvrzuje, že se stala obětí permanentního domácího násilí, kterého se na ní rodina Jana z Lichtenštejna dopouštěla. Nešťastná rožmberská šlechtična psala i otci a svým bratrům, aby jí pomohli, neboť se cítí ohrožená na životě a žije u svého manžela v bídě a bez prostředků. Hrozil velký skandál, který byl nakonec odvrácen tím, že Perchta byla povolána zpět na Krumlov, kde se starala o výchovu dětí svých sourozenců. Teprve po finančním vyrovnání a manželových zárukách, že se ke své ženě bude chovat řádně, se Perchta odebrala zpět na Moravu. Když Jan z Lichtenštejna zemřel, vrátila se domů na rožmberské panství, kde byla poddanými považována za hodnou a ctnostnou paní, která se věnovala především charitě.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy České, moravské a slezské zámky ve faktech, mýtech a legendách.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.