KÓD: VERONICA

Resident Evil v nakladatelství

FANTOM Print

Konspirace Umbrella

Caliban Cove

Město mrtvých

Podzemí

Nemesis

Kód: Veronica

Zero Hour *

* Připravujeme, český název bude upřesněn

S. D. PERRY

KÓD: VERONICA

FANTOM Print

2017

Copyright © CAPCOM. Licensed for use by Titan Publishing Group Ltd.

This translation of Nemesis, first published in 2012 year, is published by arrangement with Titan Publishing Group Ltd.

Translation © Kateřina Niklová

ISBN 978-80-7398-885-2(ePub)

ISBN 978-80-7398-886-9 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Prolog

Tváří v tvář smrti a obklopen nemocnými a umírajícími, zatímco kolem z nebe padaly kusy hořící helikoptéry, dokázal Rodrigo Juan Raval myslet jenom na tu dívku. Na ni a na to, aby odsud co nejrychleji vypadl.

Ona taky zemře…

… hni sebou!

Vrhl se za neoznačený náhrobek, protože půda duněla a otřásala se. Za ohlušujícího skřípání kovu, které doprovázelo náraz, se masivní kus kouřící helikoptéry zřítil do vzdáleného koutu hřbitůvku a postříkal nejbližší zahnívající vězně a vojáky hořícím palivem. Zářivé, olejovité proudy se rozlily po zemi jako lepkavá láva…

… a když sebou Rodrigo praštil o zem, ucítil prudkou bolest v útrobách, jak si o tmavý kus mramoru zarostlý plevelem zlomil dvě žebra. Bolest to byla ostrá a strašlivá, ochromující, nějak se mu ale podařilo neomdlít. Nemohl si to dovolit.

Jedna z vrtulí rotoru se zasekla do země sotva dvě stopy od něj tak prudce, že k večernímu nebi vylétl gejzír písčité hlíny. Uslyšel nový chór bezeslovného sténání, jak přenašeči viru protestovali proti ohnivému dešti. Kolem se prošoural nakažený dozorce, a i když mu vlasy hořely jako pochodeň, neustále pátral okolo slepýma očima.

Necítí to, necítí vůbec nic, připomněl si Rodrigo zoufale a soustředil se na svůj dech, obával se totiž pohnout, zatímco bolest ustupovala z vřískající na pouze ječící. Už to nejsou lidé.

Vzduch byl nasycený omamnými výpary a pachem pokročilého rozkladu a hořícího masa. Někde v prostorách věznice se ozvalo několik výstřelů, ale pouze několik; bylo po bitvě a oni všichni prohráli. Rodrigo zavřel oči na tak dlouho, jak jen se odvažoval, protože si byl docela jistý, že už nespatří východ slunce. Měl fakt špatný den.

Všechno začalo sotva před deseti dny v Paříži. Té holce, Redfieldové, se podařilo vniknout do administrativní centrály a zuřivě bojovala, dokud ji Rodrigo osobně nesložil. Pravda byla, že měl štěstí – vytáhla pistoli a měla ji prázdnou.

Jo, fakt velké štěstí, pomyslel si hořce. Kdyby věděl, co mu přinese nejbližší budoucnost, možná by jí dokonce pomohl nabít.

Odměnou za to, že se mu podařilo zajmout ji živou, byla šance vyzkoušet si výcvik, kterým prošel spolu se svojí elitní bezpečnostní jednotkou, na opravdových, živých přenašečích viru v zařízení na odlehlém ostrově Rockfort v Jižním Atlantiku. Z té holky se měl stát testovací subjekt pro vědce nebo možná návnada pro jejího otravného bratra a jeho křupanské rebely ze S.T.A.R.S., o nichž Rodrigo slyšel. Redfieldová při svém tanečku administrativní centrálou vážně zranila sedmnáct lidí, dalších pět zabila. Většinou šlo o slizouny v oblecích, kteří byli Rodrigovi ukradení, když ale chytil tu holku, mohl se těšit na to, že dostane hezky přidáno. Umbrella ji klidně mohla proměnit v obrovského neonového švába, bylo mu to jedno, společnost už napáchala mnohem horší věci.

Zdálo se, že měl opět štěstí. Dostal deset dní na to, aby své muže připravil, deset dní, během nichž vyšetřovatelé z centrály tu holku marně vyslýchali. Cesta z Paříže do Kapského města a odtamtud na Rockfort proběhla zcela bez problémů – piloti byli prvotřídní a ta holka moudře držela hubu. Všichni jeho muži byli touto šancí nadšení, a když přistáli a začali se připravovat na první úkoly, měli dobrou náladu.

A pak, méně než osm hodin poté, co na ostrov dorazili – on sám na něm byl teprve podruhé – zařízení brutálně napadl neznámý nepřítel, zcela nečekaně totiž došlo k preciznímu útoku ze vzduchu. Jisté bylo, že musel být financovaný nějakou korporací, poněvadž útočníci použili nejmodernější technologie a měli zdánlivě neomezenou zásobu munice – vrtulníky a letadla se valily po nebi nad jejich hlavami jako burácející černá noční můra a samotný útok byl dokonale naplánovaný a nemilosrdný. Z toho, co viděl, bylo zasaženo všechno – vězení, laboratoře, výcvikové středisko… Napadlo ho, že sídlo Ashfordů mohlo být ušetřeno, ale nesázel by na to.

Už samotný útok byl devastující, jenže to, co přišlo pak, ho ještě překonalo – ze zničených laboratoří unikl půltucet variací T-viru a utekla i řada experimentálních BOW, bioorganiků. T-série měnila lidi v kanibaly s usmaženým mozkem, což byl nešťastný vedlejší účinek viru, který nebyl určen pro lidi. Díky pochybným zázrakům moderní vědy nebyla většina nových zbraňových subjektů ani vzdáleně lidská, a virus z nich tak dělal vražedné stroje.

Rozpoutal se chaos. Velitel základny, hrůzu nahánějící maniak Alfred Ashford, neudělal ani jedinou zatracenou věc pro to, aby zorganizoval své lidi, takže velení zůstalo na důstojnících. Vězni byli k ničemu, na ostrově však bylo dost pěšáků na to, aby se pokusili o obranu a také o protiútok, obojí však dopadlo katastroficky; jeho vlastní muži padli stejně rychle jako ostatní, cestou k heliportu je vyhladila trojice OR1, nová nejoblíbenější verze T-virových zrůd.

Veškerý výcvik byl ztracen během minuty nebo dvou. OR1 byly obzvláště zákeřné, prudce agresivní a mimořádně silné bestie. Naštěstí jich uprchlo jenom několik… i to však víc než stačilo. Pěšáci jim říkali Pentlochňapi^1, protože měly tak dlouhý dosah. Ironií bylo, že jeho tým si dal dobrý pozor, aby se vyhnul nákaze. Už když začaly padat první bomby, si jeho muži nasadili povinné masky – a nakonec je stejně jedna z forem viru dostala.

Aspoň to pro ně skončilo rychle, ještě než si vůbec uvědomili, v jakém maléru se ocitli, pomyslel si a záviděl jim jejich naději. Všechno ho bolelo, byl vyčerpaný a viděl věci, které ho určitě budou pronásledovat až do konce života, jakkoli dlouhý bude. Oni byli ti šťastní.

Rockfort se proměnil v peklo na zemi. Uměle vytvořený virus přežíval na vzduchu jen krátce, nakazil proto jen asi půlku populace ostrova, jenže noví přenašeči následně pokousali většinu z druhé půlky a nemoc tak rozšířili. Několika lidem se podařilo hned na začátku utéct, kvůli nakaženým lidem a osvobozeným BOW ale byla šance na únik mizivá. Ostrov byl obsazený.

Možná to tak má být. Možná jsme všichni dostali jenom to, co jsme si zasloužili.

Rodrigo věděl, že není zlý člověk, zároveň si ale nenamlouval, že patří k těm dobrým. Přivíral oči nad pořádnými sračkami výměnou za tučnou odměnu, a třebaže by rád svalil vinu na někoho jiného, nemohl popřít, že vlastní troškou přispěl k apokalypse, která se kolem něj rozpoutala. Umbrella si zahrávala s ohněm… ale ani po pádu Raccoon City a po katastrofách v Caliban Cove a v podzemním zařízení ho doopravdy nenapadlo, že by se mohlo stát něco jemu nebo jeho týmu.

Kolem jeho dočasného úkrytu se prošourala další chodící mrtvola, která měla namísto čelisti kráter po docela nedávném zásahu z brokovnice. Rodrigo se instinktivně skrčil a opět měl co dělat, aby neomdlel, protože nová bolest byla šokující svojí intenzitou. Žebra si zlomil už v minulosti; tohle bylo něco jiného, nějaké vnitřní zranění. Možná si roztrhl játra, což ho jistě zabije, jestli nevyhledá pomoc. Pokud jeho úžasná smůla vydrží, vykrvácí vnitřně dřív, než ho něco sežere…

Jeho myšlenky se toulaly, bolest pronikala hluboko, a přestože by si nejraději odpočinul, byla tady ta holka, na ni nesměl zapomenout. Byl už blízko, tak blízko. Jeden z dozorců ji omráčil, než mohla podstoupit vstupní prohlídku nebo dostat vězeňský oblek. Stalo se to těsně před útokem. Pořád by měla být v podzemní izolační cele a vchod do ní se nacházel hned za hořícími troskami helikoptéry.

Už je skoro po všem, pak si budu moct odpočinout.

Většina už jen vzdáleně lidských virových přenašečů se sunula stranou od planoucího vraku, možná se řídila nějakým primitivním instinktem. Někde cestou ztratil zbraň, pokud to ale vezme za stojícími náhrobky u západní zdi…

Rodrigo se posadil. Bolest se zhoršovala a vyvolávala u něj nevolnost a mdlobu. V lékárničce ve vězení by měla být lahvička s hemostatickou tekutinou, která by mohla zpomalit případné vnitřní krvácení – myslel si však, že je na smrt připravený, alespoň tak připravený, jak jen mohl kdokoli být.

Ale nezemřu dřív, než se dostanu k té holce. Já ji zajal, já ji sem přivezl. Je to moje vina, a pokud zemřu, zemře i ona.

I přes všechny hrůzy, kterých se ten den stal svědkem, přes všechny kamarády, které ztratil, a neustálou, hlodající hrůzu z představy skutečně strašlivé smrti, na ni nedokázal přestat myslet. Claire Redfieldová měla na rukou krev, pravda, jenže ne úmyslně. Na rozdíl od Umbrelly. Na rozdíl od něj. Ona nezabíjela z chamtivosti, nenutila ho dlouhé roky ignorovat svědomí… a potom, co viděl, jak jeho elitní tým proměnila ve špagety opravdová monstra, potom, co celé odpoledne bojoval o život, pochopil, že ti dobří se snaží pohnat Umbrellu k odpovědnosti. Ta holka si zasloužila víc, přinejmenším nezemřít sama ve tmě. A on měl u sebe náhodou svazek klíčů, který sebral z opasku mrtvému dozorci, jeden z nich určitě padne do zámku její cely.

Z plápolajícího vraku vylétávaly k tmavnoucímu nebi jako malincí zářící broučci jiskry, které se rozplývaly v nicotu nebo dopadaly na okolní zombie, na jejichž šedé kůži se syčením hasly. Nezajímalo je to. Rodrigo zaťal zuby a vyškrábal se na nohy, a třebaže věděl, že mladá Claire nevydrží o samotě asi ani deset minut, věděl, že jí musí dát šanci. Nebyla to ta nejmenší věc, jakou pro ni mohl udělat; byla to prostě ta jediná.

1

Claire bolela hlava.

Napůl snila, napůl vzpomínala, dokud vzdálené hřmění neproniklo temnotou a nepřivedlo ji zpět k vědomí. Zdálo se jí o šílenství, ve které se během posledních několika měsíců proměnil její život, a přestože ta její část, která byla skoro při vědomí, věděla, že je to skutečnost, stále jí to připadalo příliš neuvěřitelné, než aby to mohla být pravda. Na povrch mysli jí neustále vyplouvaly záblesky toho, co se stalo v Raccoon City poté, co se tam rozšířil virus, obrázky nelidské stvůry, která pronásledovala ji a to malé děvčátko zkázou, vzpomínky na rodinu Birkinových, na setkání s Leonem, na to, jak se modlila, aby Chris byl v pořádku.

Opět zahřmělo, hlasitěji, a ona pochopila, že něco není v pořádku, nemohla se však vzbudit, zastavit vzpomínky. Chris. Její bratr zmizel někde v Evropě, oni ho následovali a jí teď byla zima a bolela ji hlava, netušila však proč.

Co se stalo? Soustředila se, vracely se jí ale jen útržky, obrázky a myšlenky z týdnů, které uběhly od událostí v Raccoon City. Zdálo se, že nedokáže vzpomínky ovládnout. Měla pocit, jako by ve snu sledovala film, a přesto se nedokázala vzbudit.

Obrázky Trenta v letadle a pouště, disku s kódy, který se nakonec ukázal zcela nepoužitelný pro bratrovu věc. Dlouhý let do Londýna, skok do Francie…

… telefonát. „Chris je tady, je v pořádku.“ Hlas Barryho Burtona, hluboký a přátelský. Smích, hluboká úleva, dotyk Leonovy ruky na rameně.

Byl to začátek a vedl ji k další zřetelné vzpomínce – zařídila si pohovor, ucházela se o místo u bezpečnosti v administrativní centrále Umbrelly. Leon a ostatní čekali v dodávce, dívám se na hodinky, srdce mi tluče vzrušením, kde je, kde je Chris?

Claire netušila, že je v průšvihu, dokud kolem nezačaly svištět první kulky a nevyhnaly ji ven na trávník osvětlený reflektory, pak zpátky do budovy…

… běžela chodbami, ohlušena rachotem automatických zbraní a helikoptérou venku, běžela, kulky ji míjely tak těsně, že se jí střípky dlaždic, které odštípávaly z podlahy, zarývaly do lýtek… a výbuch, ozbrojení vojáci zmítající se v plamenech, a… chytili mě.

Drželi ji týden a zkusili všechno, aby ji donutili mluvit. A ona mluvila, o tom, jak chodila s Chrisem na ryby, o své politické ideologii a oblíbených skupinách… Když přišlo na věc, nevěděla vlastně nic podstatného; hledala bratra, nic víc, a nějak se jí podařilo přesvědčit je o tom, že o Umbrelle nic důležitého neví. Asi pomohlo, že jí bylo devatenáct a vypadala asi tak nebezpečně jako skautka. Věci, které věděla, o Trentovi, o muži uvnitř Umbrelly, a o pobytu Sherry Birkinové, vědcovy dcery, pohřbila hluboko v sobě a nechala je tam.

Když pochopili, že jako informátor je k ničemu, převezli ji spoutanou a vyděšenou jinam. O dvě soukromá letadla a jednu helikoptéru později se ocitla na ostrově, který ani neviděla, na hlavu jí totiž nasadili kápi, jejíž dusivá černota jen zesilovala její strach. Ostrov se jmenoval Rockfort, tak to říkal pilot, ne? Ležel hodně daleko od Paříže, to ale bylo všechno, co věděla. Hrom, ozval se zvuk hromu. Pamatovala si, že ji za šedého úsvitu postrkovali rozbahněným vězeňským hřbitovem, přes dusivou kápi totiž zahlédla hrobky s elegantními náhrobky. Dolů po schodech, vítej ve svém novém domově a BUM.

Země se otřásala a duněla. Claire otevřela oči právě včas, aby viděla, jak jediné stropní světlo zhaslo, tlusté kovové mříže cely tak měla najednou negativně obtisknuté na sítnici a vznášely se v naprosté tmě někde po její levici. Ležela na boku na vlhké, špinavé podlaze.

To není dobré, vůbec ne, radši vstaň. Obrnila se proti bušení v hlavě a zvedla se na kolena, ztuhlé svaly ji přitom bolely. Černota studené, vlhké místnosti byla velmi tichá, bylo slyšet pouze kapání vody, pomalý, osamělý zvuk; zdálo se, že je sama.

Ne na dlouho. Ach, Bože, teď jsem v tom až po uši. Umbrella ji měla v rukách a s ohledem na poprask, který způsobila v Paříži, nebylo pravděpodobné, že by ji vzala na zmrzlinu a pak ji nechala jít.

Když si znovu uvědomila, v jakém maléru je, zauzloval se jí žaludek, udělala však, co mohla, aby odsunula strach stranou. Potřebovala jasně uvažovat, shrnout své možnosti a být připravená jednat. Kdyby propadala panice, nikdy by nepřežila Raccoon City…

… až na to, že teď jsi na ostrově ovládaném Umbrellou. I kdyby ses dostala přes stráže, kam bys mohla jít?

Jeden problém po druhém. Ze všeho nejdřív by se měla pokusit vstát. Až na bolestivou bouli na pravém spánku, kterou jí způsobil ten sráč, který ji omráčil, nebyla, jak se zdálo, zraněná.

Ozvalo se další zadunění, tlumené a vzdálené, a ze stropu se na ni sesypal prach, který cítila vzadu za krkem. Ve snech, které se jí zdály, když byla napůl v bezvědomí, si dunění vyložila jako hromy, spíše to ale znělo, jako by na Rockfortu bojovala těžká artilerie. Nebo Godzilla. Co se to tam venku, k čertu, dělo?

Vyškrábala se na nohy, a když si ometala z holých paží prach, trhla sebou bolestí, kterou ji způsobila rána po zásahu pažbou pušky, následně si protáhla prochladlé svaly. Když se teď ocitla v podzemí, litovala, že si na sebe na schůzku s Chrisem nevzala něco teplejšího, než byly džíny a ustřižená vesta.

Chris! Ach, prosím, snad je v bezpečí! V Paříži úmyslně odvedla bezpečnostní tým Umbrelly pryč od Leona a od ostatních, od Rebeccy a dvou členů S.T.A.R.S. z Exeteru; jestli Chrise taky nechytili, Claire napadlo, že už se patrně připojil k týmu. Kdyby se jí podařilo dostat se k počítači s připojením, mohla by poslat zprávu Leonovi…

… jo, prostě ohni ocelové mříže, najdi si pár automatických zbraní a pokos obyvatele ostrova. Ach, a potom se nabourej do pečlivě zabezpečeného systému, pokud se ti vůbec podaří najít nějaký volný počítač. A to všechno jen proto, abys mohla Leonovi říct, že vlastně nevíš, kde Rockfort leží…

Ozval se hlasitější vnitřní hlas… mysli pozitivně, sakra, uštěpačná můžeš být později, pokud přežiješ. Co můžeš použít?

Dobrá otázka. Tak zaprvé tu nebyly žádné stráže. Na druhou stranu tu vládla hluboká tma, někde vpravo viděla pouze nejslabší záblesk světla, což by mohla být výhoda, kdyby…

Claire si začala prohledávat kapsy a zoufale doufala, že zatímco byla v bezvědomí, nikdo ji neprošacoval, určitě to ale udělali – levá vnitřní kapsa vesty, je to tam!

„Idioti,“ zašeptala a vytáhla starý kovový zapalovač, který jí kdysi dávno daroval Chris; jeho tíha v ruce pro ni byla útěchou. Když u ní hledali zbraně, voják, který byl silně cítit tabákem, zapalovač vytáhl, zase jí ho ale vrátil, když prohlásila, že kouří.

Claire vrátila zapalovač zpátky do kapsy, protože se nechtěla oslepit, když si teď její oči začínaly zvykat na tmu. Bylo tu dost světla na to, aby rozeznala většinu malé místnosti – stůl a dvě skříně přímo naproti cely, otevřené dveře vlevo – stejné dveře, kterými vešla dovnitř – židle a nějaké harampádí navršené vpravo.

Dobrá, fajn, znáš své prostředí. Co ještě máš?

Její vnitřní hlas byl naštěstí mnohem klidnější než ona. Rychle si prohledala ostatní kapsy a našla dvě gumičky do vlasů a dva mentolové bonbóny ve zmačkané roličce. Skvělé. Pokud nechtěla sejmout nepřítele velmi malou, zato velmi osvěžující střelou z praku, měla smůlu…

Kroky na chodbě před celou, blížily se. Svaly se jí napjaly a v ústech vyprahlo. Byla neozbrojená a v pasti a způsob, jakým na ni několik hlídačů během transportu hledělo…

… jen ať si něco zkusí. Možná jsem neozbrojená, ale rozhodně ne bezbranná. Jestli ji někdo napadne, ať už sexuálně nebo jinak, vrátí mu to i s návdavkem. Pokud měla zemřít, neměla v úmyslu odporoučet se sama.

Buch. Buch. Dospěla k závěru, že venku je pouze jedna osoba, a ať už to byl kdokoli, byl zraněný. Jeho kroky byly nerovnoměrné, pomalé, skoro jako…

Ne, nemožné.

Claire zatajila dech, když se do místnosti přišourala osamělá mužská postava s pažemi napřaženými před sebou. Pohybovala se jako virová zombie, jako opilá, vrávorala a potácela se a mířila ke dveřím její cely. Claire reflexivně ucouvla, protože ji děsily důsledky – jestli na ostrově došlo k virové nákaze, přinejlepším zemře hlady za mřížemi.

A, Ježíši, další únik? V Raccoon City zemřely tisíce lidí. Kdy Umbrella pochopí, že její šílené biologické experimenty nestojí za to?

Musela vidět. Pokud se jednalo o opilého strážce, aspoň byl sám, mohla by ho zvládnout. A pokud to byl přenašeč, pro tuto chvíli byla v bezpečí. Možná. Přenašeči si nedokázali poradit s dveřmi, nebo aspoň ti v Raccoonu to neuměli. Vytáhla zapalovač, otevřela ho a škrtla palcem po kolečku.

Claire ho ihned poznala, zalapala po dechu a ucouvla o krok vzad. Byl vysoký a dobře stavěný, možná Hispánec, měl knír a tmavé, nemilosrdné oči. Byl to muž, který ji chytil v Paříži a eskortoval ji na ostrov. Aspoň že není zombie, aspoň to. Nebyla to moc velká útěcha, nepohrdne ale ničím.

Chvíli stála strnule, neboť si nebyla jistá co má čekat. Vypadal jinak a nebylo to pouze hlínou, kterou měl rozmazanou po obličeji, nebo malými skvrnkami krve na bílém triku. Podle toho, jak odhodlaně se tvářil, se zdálo, jako by se podstatně změnil někde hluboko uvnitř. Předtím vypadal jako chladnokrevný zabiják. Teď… teď si nebyla jistá, a když vytáhl z kapsy svazek klíčů, modlila se, aby se změnil k lepšímu.

Mlčky otevřel dveře cely, mdle jí pohlédl do očí, pak trhl hlavou do strany v univerzálním gestu pro „vypadni“, pokud něco takového vůbec existovalo.

Než mohla zareagovat, otočil se a vrávoral pryč. Podle toho, jak se držel třesoucí se rukou za břicho, byl určitě zraněný. Mezi stolem a protější stěnou stála židle; svalil se na ni a krvavými prsty sebral ze stolu malou lahvičku velkou asi jako špulka nití. Zatřásl s ní, pak ji slabě hodil přes místnost a zamumlal: „Skvělé…“

Lahvička, která byla zjevně prázdná, zachrastila o podlahu a přikutálela se ke dveřím cely. Unaveně pohlédl jejím směrem a hlasem ztěžklým únavou ji pobídl: „Běž. Vypadni odsud.“

Claire udělala krok k otevřeným dveřím cely a zaváhala, protože ji napadlo, jestli nejde o trik – třeba ji chtějí zastřelit „na útěku“; nebyla to zas tak přemrštěná úvaha s ohledem na to, pro koho muž pracoval. Pořád si jasně vzpomínala na pohled v jeho očích, když jí namířil pistolí na obličej, na chladný úšklebek na jeho rtech.

Nervózně si odkašlala a rozhodla se požádat o vysvětlení. „Co se mi snažíš naznačit?“

„Jsi volná,“ řekl, pak se svezl dolů na židli, bradu sklonil na hruď a začal si pro sebe mumlat: „Nevím, možná to byl tým nějakých zvláštních jednotek, všichni moji muži jsou mrtví… není šance na útěk.“ Zavřel oči.

Instinkty jí říkaly, že ji opravdu chce nechat jít, nemínila ale riskovat. Opustila celu, vzala do ruky lahvičku, kterou zahodil, a začala se k němu velmi pomalu a obezřetně blížit. Nemyslela si, že by zranění pouze předstíral; vypadal příšerně, tmavou pleť měl popelavě šedou, takže to vypadalo, jako by měl na obličeji průsvitnou masku. A navíc dýchal nepravidelně a jeho šaty páchly potem a chemickým kouřem.

Pohlédla na prázdnou lahvičku, která sloužila k napíchnutí injekční jehlou, a všimla si, že je na ní malým písmem napsáno slovo hemostatický. Hemo znamená krev… něco na zastavení krvácení?

Možná má nějaké vnitřní zranění… Chtěla se ho zeptat, proč ji pouští, jak to vypadá venku a kam má jít, ale viděla, že se mu chvějí víčka a je na pokraji bezvědomí.

Nemůžu prostě odejít, aniž bych se pokusila pomoct mu – k čertu s tím! Běž, hned!

Může zemřít…

Ty můžeš zemřít! Uteč! Vnitřní hádka trvala jen krátce a její svědomí jako obvykle zvítězilo nad rozumem. Určitě ji nepustil proto, že by mu na ní záleželo, ale ať už k tomu měl jakýkoli důvod, byla mu za to vděčná. Nemusel to udělat, a přesto to udělal.

„A co ty?“ zeptala se a přemýšlela, jestli by pro něj nemohla něco udělat. Rozhodně ho odsud nemůže vynést a není žádný medik.

„O mě se nestarej,“ řekl, zvedl hlavu a na vteřinu se na ni zamračil. Dráždilo ho, že se o tom vůbec zmínila.

Než se ho mohla zeptat, co se stalo venku, omdlel, ramena se mu svezla a tělo znehybnělo. Stále dýchal, bez lékařské pomoci však už určitě ne dlouho.

Zapalovač začínal být horký, dál ale snášela jeho žár. Pustila se do prohledávání místnůstky a začala stolem. Na psací podložce ležel zapomenutý bojový nůž a několik papírů… Na jednom spatřila svoje jméno, proto dokument přelétla pohledem, zatímco si pochvu nože připevňovala k opasku.

Claire Redfieldová, vězeň číslo WKD4496, datum převozu, blablabla… eskortována Rodrigem Juanem Ravalem, velitelem 3. bezpečnostní jednotky, Umbrella Medical, Paříž.

Rodrigo. Muž, který ji chytil a potom pustil, teď zjevně umírá přímo před jejíma očima. A ona s tím nic nezmůže, pokud nenajde pomoc.

Což se mi tady dole nepodaří, pomyslela si, a když dokončila prohlídku, zavřela přehřátý zapalovač. Objevila hlavně harampádí, bednu s páchnoucími vězeňskými uniformami a ve stole pak nekonečné hromady papírů. Našla své staré bezprsté motorkářské rukavice, které jí zabavili, navlékla si je a byla vděčná i za tu trochu tepla, které jí poskytly. Na obranu teď měla bojový nůž, který byl ve správných rukách smrtící zbraní… bohužel ty její správné nebyly.

Je to darovaný kůň, takže si nestěžuj. Před pěti minutami jsi byla neozbrojená a zavřená, teď máš aspoň šanci. Měla bys být šťastná, že Rodrigo nepřišel sem dolů proto, aby tě oddělal.

Přesto, v boji na nože byla k ničemu. Po krátkém zaváhání prohledala i Rodriga, neměl však u sebe žádnou zbraň. Objevila jen svazek klíčů, který si ale nevzala, protože nechtěla mít u sebe nic, co by mohlo v nevhodnou chvíli zacinkat a upoutat pozornost. Když je bude potřebovat, může se pro ně vrátit.

Je čas se odsud pakovat a podívat se, co je tam venku.

„Jdeme na to,“ řekla si tiše nejen proto, aby se přiměla k pohybu, dobře si totiž uvědomovala, že se děsí toho, co může tam venku najít… a také toho, že nemá na vybranou. Dokud bude na ostrově, bude v rukách Umbrelly, a pokud nezjistí, jak na tom je, nemůže naplánovat útěk.

S rukou pevně sevřenou okolo nože vyšla Claire ven ze sklepní místnosti a přemítala, jestli šílenství Umbrelly vůbec někdy skončí.

Alfred Ashford seděl sám na širokém, elegantním schodišti ve svém sídle a byl napůl slepý zuřivostí. Z nebe konečně přestala pršet zkáza, jeho domov, jejich domov, však utrpěl velké škody. Byl postaven pro prababičku jeho dědečka – pro brilantní a překrásnou Veronicu, Bůh žehnej její duši – v izolované oáze, kterou nazvala Rockfort a kde si ona a její potomci během generací vybudovali magický život… a nyní, během mrknutí oka, se nějaká strašná, fanatická skupina odvážila pokusit se zničit ho. Většina architektonických prvků v horním patře byla celá zkroucená, dveře byly promáčklé a zaseknuté, jen jejich soukromé pokoje unikly zkáze.

Neotesaní, nekultivovaní ničemové. Nedokáží ani pochopit rozsah svého ignorantství.

Alexia nahoře plakala, její srdíčko, jemné jako růže, určitě trpělo nad takovou ztrátou. Při pomyšlení na sestřinu zbytečnou bolest ho popadla ještě větší zuřivost a potřeba na někom si ji vybít, jenže tu nikdo nebyl, všichni velící důstojníci i hlavní vědci byli mrtví, dokonce i jeho personál.

Sledoval dění z bezpečí tajné monitorovací místnosti soukromého sídla a každá malinká obrazovka mu vyprávěla jiný příběh o brutálním utrpení a patetické neschopnosti. Skoro všichni zemřeli a ostatní se rozprchli jako vyděšení králíci; většina letadel na ostrově byla pryč. Jeho osobní kuchařka byla jediná, kdo v oficiálním sídle, kde se obvykle přijímaly návštěvy, přežila, tolik však vřískala, že byl nucen ji sám zastřelit.

Pořád jsme ale tady, v bezpečí před nemytýma rukama světa. Ashfordovi přežijí a budou prosperovat, tančit na hrobech svých nepřátel, pít šampaňské z lebek jejich dětí.

Představil si, jak tančí s Alexií, jak ji drží těsně u sebe a točí se do rytmu dynamické hudby zmučeného křiku jejich nepřátel… Bude to naprostá rozkoš, až bude hledět svému dvojčeti do očí, sdílet s ní povědomí o jejich nadřazenosti nad obyčejnými lidmi, nad hloupostí těch, kdo se je snaží zničit.

Otázkou bylo, kdo byl za útok odpovědný? Umbrella měla mnoho nepřátel, od legitimních farmaceutických společností přes soukromé akcionáře – ztráta Raccoon City byla pro trh katastrofou – po několik skrytých rivalů White Umbrelly, jejich tajného oddělení výzkumu biologických zbraní.

Umbrella Pharmaceutical, dítě lorda Oswella Spendera a Alfredova dědečka, Edwarda Ashforda, byla mimořádně lukrativní společnost, průmyslové impérium… skutečná moc však vycházela z tajných aktivit Umbrelly, z operací, které se staly příliš rozsáhlé, než aby zůstaly zcela bez povšimnutí. A špioni byli všude.

Alfred frustrovaně zaťal ruce v pěst a celé jeho tělo připomínalo obvod pod zuřivým napětím, když vtom si za sebou všiml Alexiiny přítomnosti, ve vzduchu totiž ucítil závan gardénií. Tak usilovně se soustředil na vlastní emocionální chaos, že ji ani neslyšel přiblížit se.

„Nesmíš si dovolit zoufat, bratře,“ řekla něžně, když sestoupila dolů po schodech a posadila se vedle něj. „Přečkáme to; vždy jsme všechno přečkali.“

Znala ho tak dobře. Když před mnoha lety opustila Rockfort, byl tak osamělý, tak moc se bál, že by mohli ztratit své výjimečné pouto… nyní si však byli ještě bližší než kdy dřív, pokud to vůbec bylo možné. Nikdy spolu o svém odloučení nemluvili, o tom, co se stalo po experimentech v zařízení na Antarktice, oba byli jednoduše tak šťastní, že jsou opět spolu, že to nechtěli ničím pokazit. Byl si jistý, že ona to cítí stejně.

Dlouhé vteřiny na ni hleděl, ukonejšen její rozkošnou společností, a jako vždy žasl nad hloubkou její krásy. Kdyby ji neslyšel plakat v její ložnici, nikdy by nepoznal, že prolila jedinou slzu. Její porcelánově bílá pleť zářila, její nebesky modré oči byly jasné a lesklé. Dokonce i dnes, v tento nejtemnější z dnů, mu pohled na ni přinášel takové potěšení…

„Co bych bez tebe dělal?“ zeptal se Alfred tiše. Odpověď byla příliš bolestivá, že aby o ní vůbec přemýšlel. Když byla pryč, skoro zešílel steskem, a někdy pořád míval podivné epizody, noční můry, v nichž byl stále sám, v nichž ho Alexia opustila. Byl to jeden z důvodů, proč ji nabádal, aby nikdy neopouštěla jejich důkladně zabezpečenou rezidenci ukrytou za sídlem pro návštěvy. Nevadilo jí to; měla svá studia, byla si dobře vědoma toho, že je příliš důležitá, příliš jedinečná, než aby ji obdivoval jen tak někdo, a spokojila se s tím, že žila jen z lásky svého bratra, kterému věřila natolik, že byl jejím jediným kontaktem se světem tam venku.

Kéž bych s ní mohl být neustále, jen my dva, ukryti před světem… Jenže ne, byl Ashford a byl zodpovědný za Ashfordův podíl v Umbrelle, za zařízení na Rockfortu. Když jejich prakticky neschopný otec před patnácti lety zmizel, mladý Alfred nastoupil na jeho místo. Klíčoví hráči stojící za výzkumem biologických zbraní Umbrelly se snažili držet ho stranou, ale jen proto, že je děsil, zastrašoval je nadřazeností svého rodového jména. Nyní mu posílali pravidelná hlášení, uctivě mu vysvětlovali rozhodnutí udělaná jeho jménem a dávali jasně najevo, že pokud to bude nezbytné, ihned se s ním spojí.

Asi bych jim měl oznámit, co se stalo… Podobné záležitosti obvykle přenechával svému osobnímu sekretáři, Robertu Dorsonovi, Robert ale odešel z jeho služeb už před několika týdny, kdy se připojil k ostatním vězňům poté, co se začal až příliš zajímat o Alexii.

Usmívala se na něj a její tvář zářila pochopením a zbožňováním. Ano, od svého návratu na Rockfort se k němu chovala mnohem líp, byla mu skutečně oddána, jako byl on vždy oddán jí.

„Ochráníš mě, že ano,“ řekla a nebyla to otázka. „Zjistíš, kdo za tím je, a pak mu ukážeš, co se stane tomu, kdo se pokusí zničit odkaz tak mocný, jako je ten náš.“

Přemožen láskou se Alfred natáhl, aby se jí dotkl, v poslední chvíli se však zarazil, neboť až příliš dobře věděl, že nemá ráda fyzický kontakt. Místo toho jen kývl a opět ho popadl vztek, když pomyslel na to, že by se někdo pokusil ublížit jeho milované Alexii. Dokud bude žít, nikdy nedovolí, aby se jí něco stalo.

„Ano, Alexie,“ prohlásil vášnivě. „Donutím je trpět, to přísahám.“

Viděl jí na očích, že mu věří. Jeho srdce naplnila pýcha a jeho mysl se obrátila k odhalení nepřítele. Narůstala v něm hluboká nenávist k těm, kdo Rockfort napadli, a to kvůli skvrně slabosti, kterou se pokusili pošpinit jméno Ashfordů.

Naučím je litovat, Alexie, a na tu lekci nikdy nezapomenou.

Sestra na něj spoléhala. Alfred raději zemře, než aby ji zklamal.

2

U paty krytého schodiště zacvakla Claire zapalovač, zhluboka se nadechla a pokusila se psychicky připravit na to, co přijde. Chlad tmavé chodby za ní ji tlačil do zad jako ledová ruka, přesto váhala. Střenka nože pod jejími prsty byla upocená, když schovávala teplý zapalovač do kapsy u vesty. Nijak zvlášť se netěšila na to, že má vystoupat po schodech nahoru do neznáma, jenže neměla kam jinam jít, pokud se ovšem nechtěla vrátit zpátky do cely. Ve vzduchu cítila olejovitý kouř a hádala, že třepotavé stíny na vrcholu širokého betonového schodiště znamenají požár.

Jenže co tam nahoře najdu? Koneckonců jsem v zařízení Umbrelly…

Co když to tam vypadá jako v Raccoon City? Co když útok na ostrov uvolnil virus nebo zvířecí zrůdy, které Umbrella vytvářela? Anebo byl Rockfort pouze vězením pro jejich nepřátele? Možná se vězni vzbouřili, možná situace vypadá zle jen z Rodrigova pohledu…

… možná bys mohla konečně jít nahoru, místo abys celý den jenom hádala, hm?

S bušícím srdcem se Claire donutil udělat první krok vzhůru a matně přemítala, proč to ve filmech vypadá vždycky tak snadně, statečně se vrhnout vstříc pravděpodobnému nebezpečí. Po Raccoonu věděla, že to tak snadné není. Možná nemá moc na vybranou v tom, co musí udělat, to ale neznamená, že není vyděšená. S ohledem na okolnosti by se nebál jen úplný idiot.

Stoupala pomalu, napínala všechny smysly a tělo jí zalévala nová vlna adrenalinu. V duchu si přehrávala krátký záblesk malého hřbitova, jak ho zahlédla, když ji přes něj vedly stráže. To jí moc nepomohlo, viděla jen několik náhrobků, které jí připadaly na vězeňský hřbitov bizarně elegantní. V blízkosti schodiště rozhodně hořelo, očividně se však nejednalo o velký požár – dolů nepronikal žádný žár, jen chladný, vlhký vánek, který s sebou nesl štiplavý pach kouře. Zdálo se, že v okolí panuje klid, a jak se blížila k vrcholu, slyšela syčení dešťových kapek padajících do plamenů, což byl zvláštně konejšivý zvuk.

Když opustila schodiště, spatřila, že zdroj ohně se nachází jen několik metrů daleko. Jednalo se o zřícenou helikoptéru, jejíž velká část jasně hořela v hustém kouřovém oparu. Vlevo měla zeď a další se nacházela kousek za hořícími troskami; vpravo se rozkládal otevřený hřbitov, ponurý a zahalený houstnoucím deštěm a nadcházející nocí.

Claire zamžourala do deštivého soumraku a rozeznala několik tmavých siluet, žádná se však nehýbala; další náhrobky, pomyslela si. Přes úzkost cítila šeptání úlevy; ať se tu stalo cokoli, zdálo se, že je po všem.

Napadlo ji, jak úžasné je, že cítí úlevu nad tím, že je v noci sama na hřbitově. Ještě před šesti měsíci by ji její představivost vyděsila hromadou příšerných věcí. Vypadalo to, že duchové a prokleté duše ji už neděsí, ne po střetech s Umbrellou.

Na pěšině ve tvaru písmene U zahnula doprava, pohybovala se pomalu a vzpomínala na to, jak ji vedli hřbitovem, než ji strčili dolů ze schodů. Zdálo se jí, že za řadou hrobů uprostřed hřbitova vidí něco jako bránu nebo aspoň mezeru ve zdi…

… a najednou letěla vzduchem, do uší ji udeřil zadunění výbuchu za jejími zády, BUM, a vlna spalujícího žáru ji odmrštila do bláta. Mokrý soumrak se najednou projasnil a v nose a v očích ji pálily výpary z hořících chemikálií. Dopadla zcela neladně, podařilo se jí však nebodnout se bojovým nožem, všechno se dělo tak rychle, že sotva měla šanci uvědomit si zmatek.

… nemyslím si, že jsem zraněná… musela vybuchnout nádrž helikoptéry…

„Unnn…“

Claire rázem vyskočila na nohy, to tiché, ubohé, nezaměnitelné zasténání v ní totiž vyvolalo téměř panickou reakci, vzápětí se k němu navíc připojilo další a ještě další. Prudce se otočila a spatřila, že první postava k ní klopýtá od toho, co zbylo z hořící helikoptéry, byl to muž, jehož šaty a vlasy byly v jednom ohni a kůži na obličeji měl zčernalou a plnou puchýřů.

Znovu se otočila a uviděla, že další dva muži se škrábou ven z bláta, obličeje mají odporně šedobílé, kostnatými prsty chňapají jejím směrem, chytají vzduch a vrávorají směrem k ní.

Kurva! Stejně jako v Raccoonu, virová syntéza Umbrelly je proměnila prakticky v zombie a okradla je o lidství i životy.

Na nevěřícnou nebo šokovanou reakci však neměla čas, neboť trojice se blížila, a ona si navíc uvědomila, že kus dál po pěšině jsou další. Vyklopýtaly ze stínů a ochablé, znetvořené tváře obrátily směrem k ní. Ústa měly dokořán, pohledy prázdné a neměnné a na některých visely cáry maskáčů, na jiných zbytky šedých uniforem, a to jak dozorců, tak vězňů. Takže přece jenom došlo k úniku.

„Úhhh…“

„Óhhh…“

Výkřiky a ubohá kvílení splývaly a symbolizovaly jejich velkou touhu, vyráželi je muži, kteří umírali hlady a před sebou měli hostinu.

K čertu s Umbrellou za to, co provedla! Bylo to víc než tragické, ta proměna člověka v nemyslící, umírající stvůru hnijící za chůze. Nevyhnutelným osudem každého přenašeče byla smrt, Claire si však nemohla dovolit litovat je, ne teď, když nad její lítostí převažovala potřeba přežít.

Běž, běž, běž, HNED!

Odhadnout a analyzovat situaci jí trvalo méně než vteřinu, pak se dala do pohybu, neměla ale žádný plán, jen dostat se pryč. Pěšinu měla z obou stran zatarasenou, proto vyrazila středem hřbitova, přes mramorové náhrobky označující místa odpočinku skutečně mrtvých. Mokré, zabahněné džíny se jí lepily na nohy a omezovaly v pohybu a boty jí klouzaly po kluzkých náhrobních kamenech, podařilo se jí však vyšplhat nahoru a rozložit váhu mezi dva z nich, čímž se ocitla na chvíli z dosahu.

Prozatím! Musíš co nejrychleji odsud. Nůž jí k ničemu nebyl, neodvažovala se přiblížit natolik, aby ho použila – stačilo by jediné kousnutí některé z těch věcí a přidala by se k nim, pokud by ji napřed nesežraly.

Muž se zčernalým obličejem byl nejblíž, vlasy se mu roztavily a část košile stále doutnala. Byl tak blízko, že cítila mastný, odporný puch spáleného masa, který překrýval zápach paliva, které ho usmažilo. Měla deset, možná patnáct vteřin, než se ocitne tak blízko, aby po ní mohl chňapnout.

Střelila pohledem po jihovýchodním koutě hřbitova a roztáhla paže, aby udržela rovnováhu. Mezi ní a východem byly jen dvě zombie, i to však stačilo, nikdy se kolem obou nedostane. Z Raccoonu věděla, že jsou pomalé a nemají rozum – když vidí kořist, vyrazí za ní v přímé linii bez ohledu na to, co jim stojí v cestě. Kdyby se jí nějak podařilo odlákat je od brány…

Dobrý nápad, až na to, že jich okolo sebe měla příliš mnoho, šest nebo sedm, skončila by obklíčená…

… ale ne pokud zůstaneš nahoře na náhrobcích.

Po obou stranách prostřední řady hrobů se pohybovalo několik zombií, na konci, přímo před sebou však měla jenom jednu… a ta byla sotva schopná pohybu, měla vydloubnuté oko a zlomená paže jí bezvládně visela. Byl to riskantní plán, stačilo, aby zakopla, a bude po ní, jenže spálený muž se užuž natahoval zčernalýma, třesoucíma se rukama po jejím kotníku, a na tváři obrácené vzhůru mu syčel déšť.

Claire se odrazila, zamávala pažemi a dopadla oběma nohama na úzkou horní část dalšího náhrobku v řadě. Začala se překlápět vpřed, škubala sebou a točila se, jak se snažila zachovat rovnováhu, k ničemu to ale nebylo, spadne…

… proto bez přemýšlení znovu skočila, a pak znovu, používala nerovné náhrobky jako kameny v řece a vpřed se nechávala hnát ztracenou rovnováhou. Přenašeč viru s popelavě šedým obličejem jí chňapl po spodní části nohou a sténal přitom horečnatým hladem, ona už ho ale minula a přeskočila na další náhrobek. Neměla kdy přemítat o tom, jak zastaví, což bylo jen dobře – protože její nepravděpodobná cesta po dalším skoku skončila a ona přistála na rozbahněné půdě o metr níž a udělala nemotorný kotoul přes rameno.

Uf, tvrdý dopad, podařilo se jí však kotoul dokončit a znovu vyskočit na nohy, třebaže jen taktak, protože boty jí ujížděly na blátě. Jednooká zombie se vrhla směrem k ní, chroptěla a byla v dosahu, Claire však proklopýtala kolem ní, držela se na její slepé straně a nůž měla připravený. Stvůra se pokusila otočit, znovu najít potravu, Claire se však snadno držela z jejího omezeného dohledu.

Během svého nemotorného, šouravého tance zariskovala, rozhlédla se a spatřila, že další zombie se blíží. Déšť zhoustl a smýval z ní bláto.

Funguje to, už jen několik dalších vteřin…

Frustrovaný neúspěchem poloslepý přenašeč hrábl nezraněnou rukou do vzduchu. Špinavé, zčernalé nehty přejely Claire po hrudi a zombie úzkostně zasténala a chňapla po mokré džínovině, nedokázala ji však pevně chytit.

Bože, dotýká se mě.

S bezeslovným výkřikem strachu a odporu Claire sekla nožem a způsobila zombii hlubokou ránu na zápěstí, která však skoro nekrvácela. Zombie na ní dál visela a zranění si vůbec nevšímala, Claire se proto rozhodla, že nadešel čas vypadnout.

Ohnala se pažemi, ruce zaťala v pěst a následně udeřila vpřed, do hrudi stvůry, a vší silou zatlačila. Když zombie dopadla na záda, Claire se znovu otočila k řadě hrobů, přičemž si všimla, že ostatní stvůry jsou už mnohem blíž.

Netušila, jak se jí podařilo vylézt zpátky nahoru tak rychle; v jednu chvíli byla na zemi, vzápětí nahoře na otesané žule. Spatřila, že cesta k východu je volná, zombie teď byly povětšinou shluklé u západní zdi.

Druhou sérii skoků měla pod kontrolou jen o trochu víc než tu první a při každém musela věřit, že neuklouzne a vážně se nezraní. Déšť ustával a ona jasně slyšela mokré, čvachtavé zvuky těžkého, pomalého pronásledování; pokud si některý najednou nevzpomene, jak se utíká, byli příliš daleko na to, aby ji dohonili.

Teď už se jenom musím modlit, aby dveře nebyly zamčené, pomyslela si se závratí, když seskakovala z posledního náhrobku. Brána byla dokořán, jenže dveře za ní ne; pokud se ukáže, že jsou zamčené, bude to patrně její konec.

Dopadla na zem, po třech obrovských krocích byla za branou a sahala po klice prohnutých kovových dveří, východu vsazeného do kamenné stěny. S cvaknutím se hladce otevřely, Claire si připravila nůž a jen doufala, že pokud na druhé straně čekají další přenašeči, její šance se aspoň zlepší. Chemičtí kanibalové za ní kvíleli nad svojí ztrátou a hlasitě sténali, když prošla dveřmi.

Nějaký dvůr plný harampádí, nad kterým se tyčí strážní věž. Po levici měla převrácený vůz, ve kterém dohoříval oheň. Noc nastupovala rychle, zároveň však vycházel měsíc, a pokud nebyl přímo v úplňku, měl k němu blízko, když za sebou zajistila dveře, viděla tak, že jí nehrozí žádné akutní nebezpečí – aspoň k ní tedy nemířily žádné zombie. Kolem ležela poházená těla, žádné se ale nehýbalo, a ona v duchu překřížila prsty a doufala, že aspoň u jedné najde zbraň a munici.

V tu chvíli se rozsvítilo oslnivé světlo, reflektor na strážní věži, a jeho síla ji rázem oslepila, instinktivně se proto odvrátila, v tom se však rozezněl kvílivý rachot střelby z kulometu a bláto u jejích nohou začaly rozrývat kulky. Oslepená Claire se v panice vrhla do úkrytu a její hrůzou si našla cestu nahodilá myšlenka, že by bývalo lepší, kdyby zůstala v cele.

Boje utichly už před nějakou dobou, poslední výstřely se ozvaly asi před hodinou, Steve Burnside se však rozhodl, že bude nejlepší, když ještě nějaký čas zůstane, kde je. Kromě toho pořád poprchalo a zvedal se ostrý mořský vítr. Strážní věž byla bezpečná a suchá, nebloumali v ní žádní mrtví ani zombie, a kohokoli, kdo by se přiblížil, by spatřil dlouho předem a mohl by ho zastavit… samozřejmě s malou pomocí kulometu, který uměl pořádně nakopat prdel. Zombie na dvoře pokosil, aniž by se zapotil. Navíc měl u sebe pistoli, devítku poloautomat; sebral ji jednomu ze strážců, kteří už nebyli, a ta taky uměla pořádně kopnout, i když ne tolik.

Takže tu zůstanu ještě tak hodinu, pokud ovšem znovu nezačne lít, pak najdu způsob, jak se z tohohle šutru dostat.

Myslel si, že by zvládl letadlo, viděl… no, v kokpitu už byl mnohokrát, říkal si však, že člun by možná byl lepší – nespadl by z takové výšky, kdyby to podělal.

Steve se nedbale opíral o betonovou okenní římsu, hleděl dolů do měsícem osvětleného dvora a přemýšlel, jestli by neměl zaskočit do kuchyně, než odsud vypadne. Dozorci se nedostali k tomu, aby roznesli oběd, přece jenom všichni umírali, a vypadalo to, že místnost ve věži nebyla zásobena koblihami ani ničím jiným, už se díval. Umíral hlady.

Možná zamířím do Evropy, zkusím mezinárodní kuchyni. Teď můžu jít, kam se mi zachce. Nic mě nedrží.

Představa tolika možností u něj měla vyvolat vzrušení, ale nestalo se, místo toho se cítil úzkostně a tak trochu divně, proto se vrátil k úvahám o útěku. Hlavní brána vězení byla zamčená, řekl si ale, že když prohledá dost dozorců, nakonec potřebné emblémové klíče najde. Už narazil na šéfa věznice, zesnulého Paula Steinera, jeho klíče ale byly pryč.

Stejně jako většina obličeje, pomyslel si Steve, nijak nad tím však nesmutnil. Steiner byl pořádný sráč, který se naparoval, jako by byl Král Hovno z Posrané Hory, a vždycky, když vedli dalšího vězně na ošetřovnu, usmíval se. A z ošetřovny se nikdo nikdy nevrátil…

… cvak.

Steve strnul a upřel pohled na kovové dveře přímo naproti věži. Za nimi byl hřbitov a on s jistotou věděl, že ten je plný zombie, potom, co oddělal mrtvoly na dvoře, se totiž koukl. Ježíši, dokázaly otevřít dveře? Byly to chodící mrtvoly s kaší místo mozku, neměly umět otvírat dveře, a pokud dokázaly tohle, čeho ještě byly schopny…

… žádnou paniku. Máš kulomet, pamatuješ?

Půlka vězňů byla mrtvá. Pokud to byl člověk, nebyl to jeho přítel… a pokud to nebyl člověk nebo to byla zombie, prostě ji oddělá. Každopádně nezaváhá a nebude se bát. Strach byl pro srágory.

Pravou rukou popadl Steve reflektor a levou položil na spoušť těžkého černého kulometu. Jakmile se otevřely dveře, nasucho polkl, rozsvítil světlo a sotva našel cíl, začal pálit.

Zbraň mu poskakovala v ruce a s rachotem plivala kulky, které vyhazovaly do vzduchu malé fontánky bláta. Zahlédl něco růžového, možná triko, pak jeho cíl uskočil z palebné linie, a to tak rychle, že to nemohl být jeden z kanibalů. Slyšel o jiných monstrech, které Umbrella upekla, a ať už měl kulomet nebo ne, modlil se k Bohu, aby se s žádným nesetkal.

Nebojím se, nebojím… Sledoval cíl reflektorem, pálil a čelo mu přitom zalil úzkostný pot. Ta osoba nebo věc se teď schovávala za stěnou u paty věže, z dohledu, pokud ji ale nedokáže zabít, možná by ji mohl aspoň vyděsit a zahnat. Vzduchem létaly betonové odštěpky, prudké světlo ozařovalo dolní polovinu mrtvého dozorce, bláto a suť, ale žádný cíl…

… a pak zahlédl za stěnou záblesk pohybu, bledou tvář obrácenou vzhůru…

BUM! BUM! BUM!

… reflektor se roztříštil a podlahu věžní místnosti zasypaly doběla rozžhavené kusy skla. Steve mimoděk vyjekl a uskočil od kulometu. Někdo po něm střílel a jeho nezajímalo, jestli vypadá jako srágora, každou chvíli se snad podělá.

„Nestřílej!“ zakřičel a hlas mu selhal. „Vzdávám se!“

Na několik vteřin se rozhostilo ticho, pak se ze tmy ozval chladný ženský hlas, tichý a trochu pobavený.

„Čestné skautské?“

Steve nejistě a zmateně zamrkal, potom si vzpomněl jak dýchat, a když z něj začal opadat strach, cítil, jak mu rudnou tváře.

Vzdávám se, to teda bylo trapné. Hezký první dojem.

„Jdu dolů,“ křikl a ulevilo se mu, když mu tentokrát neselhal hlas. Rozhodl se, že ten, kdo dokáže poté, co na něj stříleli, žertovat, nemůže být úplně špatný. Pokud byla nepřítel, měl u sebe pistoli… každopádně ji už ale znovu nepožádá, aby nestřílela, vypadal by jako úplný ňouma.

A je to holka… možná pěkná…

Snažil se tu myšlenku co nejlépe ignorovat, nebylo by k ničemu dělat si naděje. Klidně to mohla být osmadevadesátiletá, plešatá baba kouřící cigára… ale i kdyby ne, i kdyby to byla kočka jak blázen, nemínil přebírat odpovědnost za jiný život kromě toho svého, do prdele s tím. Byl teď volný. Mít někoho, kdo na vás spoléhá, bylo skoro stejně špatné jako být závislý na ostatních…

Odstrčil tu nepříjemnou myšlenku stranou. A navíc, okolnosti nebyly právě romantické, kolem přece jenom pobíhala nemocná monstra a za každým rohem číhala smrt. Odporná, slizká smrt, taková ta s červy a hnisem.

Steve vzal schody dolů na dvůr po dvou, a když vyšel ven, aby se s ní setkal, jeho oči už si zvykly na tmu, která nastala po rozbití reflektoru. Stála uprostřed dvora se zbraní v ruce… a jak se blížil, měl co dělat, aby necivěl.

Byla upatlaná od bahna a promočená, přesto to byla asi ta nejhezčí holka, jakou kdy viděl, měla tvář modelky, velké oči a jemné, stejnoměrné rysy. Rusé vlasy si stáhla do culíku, ze kterého jí kapala voda. Byla možná o palec nebo dva menší než on a hádal, že je asi stejně stará – za několik měsíců mu bude osmnáct a ona nemohla být o moc starší. Na sobě měla džíny, bagančata a růžovou vestu přes upnutý černý top, který odhaloval ploché břicho, celý oděv tak podtrhoval její štíhlou, atletickou postavu… a přestože vypadala unaveně a obezřetně, její šedomodré oči jiskřily.

Řekni něco fakt cool, hlavně buď cool…

Steve jí chtěl říct, že je mu líto, že na ni střílel, vysvětlit jí, kdo je a co se stalo během útoku, pronést něco uhlazeného a světáckého a zajímavého…

„Ty nejsi zombie,“ vyhrkl a v duchu si vynadal. Skvělé.

„Nekecej,“ opáčila mírně a on si najednou uvědomil, že na něj míří. Držela zbraň sice nízko, rozhodně však na něj mířila. Když strnul, ukročila vzad, zvedla pistoli a pečlivě ho studovala, prst přitom měla položený pod chráničem spouště a hlaveň mu držela jen několik palců od obličeje. „A kdo jsi k čertu ty?“

Ten kluk se usmál. Pokud byl nervózní, dobře to maskoval. Claire nesundala prst ze spouště, byla už však napůl přesvědčená, že pro ni nepředstavuje žádnou hrozbu. Rozstřelila reflektor, mohl však snadno zasypat dvůr kulkami a sejmout ji.

„Klid, krásko,“ řekl s úsměvem. „Jmenuju se Steve Burnside, jsem… byl jsem tu vězněm.“

„Krásko?“ No, skvělé. Nic ji nedráždilo víc, než když se k ní někdo choval shovívavě. Na druhou stranu byl zjevně mladší než ona, což patrně znamenalo, že se jen snaží prosadit své mužství, dokázat, že je chlap, ne kluk. Ze zkušenosti věděla, že nic není protivnější, než když se někdo snaží být něčím, čím není.

Přejel ji pohledem, očividně ji očumoval, a ona udělala další krok zpátky, její zbraň se přitom ani nezachvěla; nemínila riskovat. Byla to M93R, italská 9mm pistole, výtečná příruční zbraň, která očividně patřila ke standardní výzbroji vězeňských dozorců; Chris taky jednu měl. Našla ji, když se vrhla do úkrytu, hned vedle natažených prstů mrtvého muže v uniformě… a kdyby s ní na tuto vzdálenost zastřelila mladého pana Burnsida, utrhla by mu většinu jeho hezkého obličeje. Připomínal jí jednoho herce, který hrál hlavní postavu ve filmu o potápějící se lodi; podoba byla pozoruhodná.

„Hádám, že taky nepatříš k Umbrelle,“ řekl nedbale. „Mimochodem, omlouvám se za to, že jsem na tebe začal tak pálit. Nemyslel jsem si, že by tu zůstal ještě někdo živý, takže když se otevřely dveře…“ Pokrčil rameny.

„Každopádně,“ řekl a zvedl jedno obočí, zjevně se snažil působit šarmantně. „Jak se jmenuješ?“

Umbrella toho kluka rozhodně nenajala, každé další slovo, které vypustil z úst, ji v tom utvrzovalo. Pomalu sklonila pistoli a přemýšlela, proč by Umbrella uvěznila někoho tak mladého.

Chtěli do vězení vsadit tebe, pamatuješ? Jí bylo sotva devatenáct.

„Claire, Claire Redfieldová,“ řekla. „Zrovna dneska mě sem přivezli jako vězně.“

„To je mi načasování,“ podotkl Steve a ona se musela usmát, protože ji napadlo úplně totéž.

„Claire, to je hezké jméno,“ pokračoval s pohledem upřeným do jejích očí. „Rozhodně si ho budu pamatovat.“

Ach, Bože. Napadlo ji, jestli má celou věc utnout v zárodku nebo počkat – s Leonem se dost sblížili – a rozhodla se, že lepší bude počkat. Bylo jasné, že ho bude muset vzít s sebou, aby našli cestu odsud, a nechtěla, aby ke všemu začal ještě navíc trucovat.

„No, i když bych se rád zdržel, musím chytit letadlo,“ řekl a melodramaticky si povzdychl. „Teda pokud nějaké najdu. Než odletím, podívám se po tobě. Dávej si pozor, není tu bezpečno.“

Zamířil ke dveřím u strážní věže, přímo naproti těm, kterými vešla.

„Uvidíme se později.“

Byla tak překvapená, že se skoro neozvala. Je cvok nebo prostě hloupý? Než stačila promluvit, dostal se ke dveřím, rozběhla se proto za ním.

„Steve, počkej! Měli bychom zůstat spolu…“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kód: Veronica.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.