Chloe Neill v nakladatelství

FANTOM Print

UPÍŘI Z CHICAGA

Holky někdy koušou

Kousnutí páteční noci

Dvojí kousnutí

Na ostří špičáku

Až do dna

Mrazivé kousnutí

Pravidla hry

Biting Bad *

* Připravujeme, český název bude upřesněn

FANTOM Print
2017

Copyright © Chloe Neill, 2013

Translation © Petra Kubašková

Cover © Tony Mauro

ISBN 978-80-7398-883-8 (ePub)

ISBN 978-80-7398-884-5 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Jeremymu, Baxterovi a Scoutovi s láskou a čtverečky,

a Kristě za její neuvěřitelnou trpělivost, píli a úžasnou paměť.

Smrt nečeká na žádného upíra.

- Ethan Sullivan

Mám ráda slaninu.

- Merit

KAPITOLA 1
BOXERSKÉ POVSTÁNÍ

Polovina prosince

Chicago, Illinois

Bylo to jako při rozvodu: věci rozdělené na hromádky, knihy označené jménem toho či onoho majitele a všichni emocionálně vyčerpaní.

V tomto případě se však nejednalo o rozchod. Tedy ne o lidský. Šlo spíš o rozluku. Prohlášení nezávislosti.

Byla to vzpoura, vedená zlatovlasým upírem vedle mě. Ethanem Sullivanem, který byl neoficiálním „spolumistrem“ chicagského Cadoganského Domu, a také mým přítelem.

Tohle mi ještě pořád znělo trochu divně.

Ethan, kterému to v černých kalhotách, košili a černé kravatě extra slušelo, si prohlížel tenkou knihu v kožené vazbě.

„Tahle patří Greenwichskému prezidiu,“ řekl a podíval se na hřbet. „Metamorfosa člověka,“ četl. „Od protilehlého palce k prodlouženým špičákům.“

„To je hnusný název,“ řekla jsem.

„Teď už je to jejich hnusný název.“ Ethan to pronesl s humorem, ale tón jeho hlasu tomu neodpovídal. Celý Dům byl nervózní, v budově panovalo magické napětí husté jako mlha, protože se čekalo na poslední odpočítávání: už jen sedmdesát dva hodin zbývalo do našeho oficiálního odloučení od greenwichského prezidia, evropské rady, vládnoucí americkým upířím Domům, a nad našimi hlavami se míhalo kyvadlo hodin jako Damoklův meč. Členové prezidia byli již na cestě do Chicaga čistě za účelem formálního vyloučení Domu – aby se s námi rozešli veřejně.

Naše přípravy probíhaly dost v poklidu. Vyčleňovali a balili jsme majetek prezidia a dávali dohromady naše finance, což se zdálo v pořádku. Od chvíle, kdy jsme oznámili svůj odchod, bylo prezidium nezvykle klidné a komunikovalo s Domem výhradně ohledně informací o ceremoniálu a jejich přípravách na cestu do Chicaga.

Ethanovi se ten klid zdál velice podezřelý. Dokonce jmenoval „transitní tým“, složený z upírů a dalších nadpřirozených, s nimiž se radil o našem osamostatnění.

Ethan se zaklonil a podíval se na police, lemující dlouhou stěnu v jeho velké kanceláři. „Tohle chvíli potrvá.“

„Ano,“ souhlasila jsem, „ale další možností je nechat Daria, aby to udělal sám. Myslím, že to nechceme.“

Darius West byl hlavou Greenwichského prezidia. Byl velmi akurátní, velice britský a nefandil našemu domu.

„To nechceme,“ připustil Ethan. Podal mi knihu a naše prsty se při tom dotkly.

Okamžitě se mi rozehřála krev a tváře mi zrudly pod jeho intenzivním smaragdovým pohledem. Ethan a já jsme byli oficiálně pár teprve pár týdnů a naše líbánky ještě neskončily. S katanou jsem sice byla drsná – tento samurajský meč nosili upíři včetně mě kvůli ochraně–, ale když se na mě podíval, zachvělo se mi srdce.

Museli jsme však ještě protřídit spoustu knih, a tak jsem se odtáhla a tuhle položila do staromódního loďáku s mosaznými přezkami.

„Nejdřív práce, potom zábava,“ připomněla jsem mu.

„Podle mého názoru se dá práce smíchat se zábavou, a obojí je pak zajímavější.“

„Myslím, že bych raději chvíle volna trávila jinak než balením zaprášených knih.“

„Být upírem neznamená, že vždycky dostaneš, co chceš, Ochránkyně. Ačkoli přiznávám, že i já si umím představit zábavnější způsob, jak bychom mohli trávit čas.“ Ochránkyně byl můj titul, něco jako strážce Domu. Ethan mě takhle oslovoval, když jsem ho rozčilovala, nebo když se mě snažil o něčem přesvědčit.

„Pak jsi asi neměl nakrknout prezidium tak, aby nás vykopli.“

Sjel mě pohledem. „Oni nás nevykopli.“

„Já vím. Odhlasovali jsme, že se s nimi rozejdeme dřív, než by se oni stihli rozejít s námi.“

Tentokrát svůj strohý pohled doplnil o povytažené obočí, což bylo jeho typické gesto. Uměl tenhle výraz nosit velice dobře – ostatně jako všechno.

„Ty mě schválně provokuješ?“ zeptal se.

„Jo. Funguje to?“

Zavrčel, ale usmíval se při tom.

Otočila jsem se zpátky ke knihám. „Nemohli bychom vzít namátkou polovinu knih a naházet je do kufru? Pozná Darius opravdu rozdíl?“

„On možná ne, ale já jo. A totéž platí pro knihovníka.“ Tázavě se na mě zahleděl. „Překvapuješ mě, Ochránkyně. Obvykle se chováš jako milovnice knih.“

Měla jsem magisterský titul a tak dál, takže jsem souhlasila, že jsem typ, který miluje knihy, a byla jsem na to hrdá. Tohle však moc neznělo jako pochvala. Přimhouřila jsem oči. „Nejsem si jistá, jestli to měl být kompliment.“

„Tím si nejsem jistý ani já,“ řekl, mrknul na mě a podal mi další knihu. „Tvůj nápad se ale cení.“ Zatímco jsem knihu přidala do kufru, Ethan poodstoupil a očima brouzdal po policích.

Já dělala totéž a hledala něco do očí bijícího, co by sem nepatřilo. Jako třeba Průvodce pro Prezidium: jak si znepřátelit americké Domy, nebo tak. Než jsem však stihla cokoli najít, Ethan se ke mně přitočil a opřel se rukou o regál.

„Chodíte sem často?“ řekl.

„Cože?“

„Všiml jsem si, že jste v téhle–“ ukázal na police, „knihovně úplně sama, samotinká. Studujete tady?“ Přejel konečkem prstu po prohlubni mého hrdla, až mi naskočila husí kůže na pažích.

Když dělal takovéhle věci, obvykle mi to moc nemyslelo, takže mi chvíli trvalo, než jsem pochopila. Zachtělo se mu najednou zahrát si scénku… v knihovně?

„Ethane Sullivane,“ žasla jsem. „Ty si představuješ něco v knihovně.“

Potutelně se usmál. „Představuju si něco s doktorandkou, přeměněnou v upíra.“

Než jsem stihla reagovat, objal mě kolem pasu a strhl mě k sobě jako pirát na obálce romantické knihy o pirátech. Málem jsem se tomu zasmála, ovšem jen než jsem se mu podívala do očí. Jejich zeleň se rozplývala a bojovala o místo se stříbrem.

Ethan se sklonil a se rty u mého ucha řekl: „Teď už se nesměješ.“

„Ne,“ řekla jsem zastřeně. „To určitě ne.“

„Ehm,“ řekl zvučný hlas od dveří.

Podívali jsme se tím směrem. Stál tam Luc, bývalý kapitán cadoganských stráží, nyní zastávající post Sekundanta Domu. Jakožto Strážkyně Domu jsem byla neoficiálním členem stráže, což dělalo z Luca mého pseudošéfa.

„Ochránkyně,“ řekl, „hosté tu budou do hodiny a my máme venku už skoro všechno připravené. Jelikož je to tvůj večírek, možná by ses k nám chtěla časem připojit?“

S tím večírkem měl pravdu; byla jsem předsedkyní zábavního výboru našeho Domu. Do téhle role mě Ethan pasoval zaprvé za trest, zadruhé kvůli tomu, abych mohla poznat své kolegy upíry z Cadoganu. Jestli si však myslel, že se schválně vyhýbám povinnostem a nechci jim pomoct s přípravami, mýlil se. Byla jsem tu s povolením od šéfa, teda alespoň toho, který měl na sobě momentálně oblek.

Sjela jsem Ethana podezíravým pohledem, ale aktivovala jsem naši telepatickou linku, aby náš hovor zůstal soukromý. Myslela jsem, že jsi řekl Lucovi, že potřebuješ před večírkem pomoc tady?

Trochu pokrčil rameny. Myslel jsem, že to tady stihneme dodělat daleko dřív.

Možná bychom to stihli, kdyby nás pořád nezdržovalo jeho flirtování. Ale co se stalo, stalo se. Mě čekala práce a on musel vítat hosty.

„Promiň, Lucu,“ omluvila jsem se. „Komunikační šum na mé straně.“ Nakonec jsem to byla já, kdo se nechal rozptýlit. Moje chyba.

Najednou jsem znervózněla a uhladila jsem si lem těsného koženého saka, které jsem zkombinovala s úzkými džíny a rozevlátým tílkem, což mi umožnilo počasí, které bylo za posledních pár týdnů nezvykle teplé. „Hlavně doufám, že to byl dobrý nápad.“

Ethan si vzal ze židle u psacího stolu sako od obleku, šitého na míru, a já už vykročila ke dveřím.

„Pozvat na náš dvorek všechny Zbloudilé upíry z Chicaga?“ zeptal se Ethan. „Co by se mohlo pokazit?“

Většina upírů v naší zemi bydlela v některém z dvanácti Domů, rozesetých od pobřeží k pobřeží: Navarrové, McDonaldové, Cabotové, Cadoganové, Taylorové, Lincolnové, Washingtonové, Heartové, Lassiterové, Greyové, Murphyové a Sheridanové. Tři z nich – Dům Navarrů, Cadoganů a Greyů – stály v Chicagu.

Všech dvanáct Domů spadalo pod správu Greenwichského prezidia – tedy alespoň to tak mělo platit ještě sedmdesát dva hodin, než se toto číslo sníží na jedenáct. Nyní, když jsme se chystali odtrhnout, přidávali jsme se vlastně ke Zbloudilým upírům, kteří nežijí v Domech. Protloukali se buď sami, nebo se slučovali do neoficiálních kmenů. Každopádně byli přesvědčení, že prezidium nemá právo vládnout jim přes oceán.

Zbloudilí byli svým způsobem něco jako americké upíří kolonie.

Co nevidět se rovněž staneme Zbloudilými, tudíž bylo jedině rozumné, že jsem na rozlehlých pozemcích kolem Cadoganského Domu uspořádala setkání a seznamovačku Zbloudilých s Cadogany.

Ano, konečně budeme mít stmelovací večírek.

Pro Cadoganské upíry to bude příležitost, jak se zbavit obav ze Zbloudilých – zjistit, co jsou zač a co se stane z nás – a dát možnost Zbloudilým, aby nás lépe poznali.

Luc se sarkasticky zasmál. „Tohle je Dům Cadoganů, a Merit je naše předsedkyně zábavního výboru. Myslím, že je to dobrý recept na katastrofu.“ Luc mě taky rád vytáčel, stejně jako Ethan.

„Hele, hele,“ řekla jsem stroze a čekala, až si Ethan oblékne sako. „Jestli jo, tak to Ethanovi patří, když mě do téhle role nacpal.“

„Napadla jsi ho za to, že z tebe udělal upírku,“ připomněl mi Luc.

„Jen proto, že to odfláknul.“

„Odmítám nařčení, že jsem kdy něco ‚odfláknul‘,“ namítl Ethan.

„Ty jsi tak skromný, náš pane,“ řekl Luc.

Luc oslovoval Ethana „můj pane,“ i když Ethan už prakticky nebyl Mistrem Domu. Tato funkce nyní příslušela Malikovi, upírovi, který to za něj na chvíli převzal, zatímco byl Ethan chvíli po smrti. Teď, když se vrátil, se všichni chovali jako za starých časů, i když jsme žádné oficiální změny neprovedli: Ethan byl Mistr, Malik Sekundant, Luc kapitán stráží. Bylo to zkrátka jednodušší než chovat se k dvakrát tolika upírům jako k nadřízeným nebo vymýšlet, jak by se jim mělo říkat. Ethan rozhodně proti své roli Mistra nic nenamítal a ostatní vypadali, že se ochotně svých vyšších postů zřeknou.

„Každopádně,“ promluvil Luc, „je mi líto, že jsem vás vyrušil.“

„Ne, není ti to líto,“ popíchla jsem ho.

„Ne, máš pravdu, není.“ Kolegiálně mě poplácal po zádech. „Je děsná legrace vidět tě takhle vynervovanou. Je to tak lidské. Taková upomínka, která tě podrží nohama na zemi.“

„Ona je dost nohama na zemi,“ řekl Ethan, který už taky došel ke dveřím. „I když jí ty nohy podrazím pokaždé, když trénujeme.“

„Jenom ve snu, Sullivane.“ Ethan se rozhodl pomoci mi s mým tréninkem jakožto Ochránkyně. Měl k dobru čtyři sta let zkušeností a obvykle mě porazil. Ale ne vždycky, pomyslela jsem si a zakřenila se. Tu a tam jsem ho překvapila, a bylo to vždycky přesladké vítězství.

„Moje sny jsou daleko zajímavější, Ochránkyně.“

Luc máchl paží k chodbě. „Tví hosté tu budou každou chvíli a já jsem dost rozhozený a netoužím dovědět se o těch snech víc, takže raději pojďme, ano?“

Ethan sarkasticky odfrkl. „Lucasi, lituju dne, kdy jsem tě povýšil.“

„Asi už to tak bude, šéfe. Asi jo. Děláš divy s jeho smyslem pro humor,“ řekl Luc již ke mně.

„Vidíš, a já ani nevěděla, že nějaký má.“

„Teď je to dva proti jednomu,“ řekl Ethan. „Dá-li bůh, budou naši hosté příjemnější.“

Luc se uchechtl. „Vzhledem k tomu, jaké hromady jsme připravili venku na grilování, by měli být.“

Ani jednoho z nich nepřekvapilo, když jsem při zmínce o grilování vysupěla ze dveří. Tentokrát jsem však nepospíchala jen kvůli opékanému masu.

Hledala jsem totiž tu, která nám ho má dodat.

Hlavní chodba Domu vedla přes první patro do jídelny a dál ke dveřím na zadní dvůr.

Vyšli jsme ven. Trávník – velký kus nyní již zežloutlé trávy – se hemžil cadoganskými upíry, kteří dodělávali výzdobu a rovnali stoly a židle. Ze všech sálala vzrušená magie. Z venkovních reproduktorů hrálo „Howlin’ for You“ od The Black Keys, za což mohlo speciální povolení, které jsme si vymohli od města, a také seznam skladeb, který jsem sestavila spolu s Lindsey, mou nejbližší kamarádkou v Domě. Zkrátka povinnosti předsedkyně zábavního výboru.

Luc vešel na dvůr a mával na reportéra, který se snažil přelézt plot, jímž byl náš Dům obehnán, aby ukořistil nějakou fotku z naší party. Paparazziové zbožňovali upíry a večírky. Odhadovala jsem, že tato kombinace je neodolatelná.

Než k němu však Luc došel, reportér zapištěl a zmizel za živým plotem.

Nepochybně ho vyhmátla naše najatá ochranka, naši žoldáci z řad chicagských fae. Neměli rádi lidi a reportéra, který se pokusil vniknout na náš pozemek, si určitě pěkně podají.

Když byl tenhle malý problém vyřešen, vesele se pokračovalo v přípravách pro naše zvané hosty. Cítila jsem se trochu provinile, že jsem se nechala zdržet Ethanem, na druhou stranu jsme si my dva jako pár mnoho vytrpěli, takže jsme využívali každé společné chvilky, která se nám naskytla.

Jindy by bylo dost riskantní vylézt v Chicagu v zimě ven, což mohlo z trávníku dělat pochybné místo na nějakou společenskou akci. Využívali jsme však nezvykle teplého počasí, a o ostatní se postaraly tepelné zářiče, které jsme sem rozestavěli. V mírném vánku líně poletovaly obrovské bílé balonky a v bílém otevřeném stanu čekaly stolky a malý taneční parket. Střecha stanu z napnuté bílé tkaniny a železných oblouků se klenula jako dóm, skoro jako něco, co se dá vidět v Beaux Arts Paris. V tomhle městě byly stovky upírů, kteří se na nikoho nevázali, a my na ně chtěli udělat dojem minimálně svým stylem a dobrým vkusem.

A samozřejmě tu bylo jídlo. Bez něj by se žádná pořádná party neobešla a od nás by určitě nebylo zdvořilé pozvat Zbloudilé na naše teritorium a nedat jim ani najíst. Upíři bažili po krvi, kterou potřebovali kvůli nutričním hodnotám, to nám však nijak neubíralo na chuti na lidské jídlo. Zrychlený metabolismus nám navíc způsoboval velký hlad.

Vše jsem pečlivě naplánovala tak, aby na stolech byla spousta pečeného masa, přičemž jsem vsadila na tradiční jistoty – vepřové, hovězí a kuřecí – a k tomu všechny správné přílohy. Chicago kdysi proslulo jako město dobytka – a tato tradice žije dodnes. Nebylo těžké najít jak vybrané, tak i ty nejobyčejnější druhy masa podle toho, čemu jste dávali přednost.

Zvlášť to nebylo obtížné, když jste věděli, kde hledat. Já v tomto případě hledala drobnou ženu v džínech a zástěře s hliníkovým podnosem plným horkého jídla v rukou, která právě šla ke stolům.

Byla to Mallory Carmichaelová, u níž se nedávno potvrdilo čarodějnictví a která byla (možná) pořád ještě mou nejlepší kamarádkou. Naše přátelství dostalo zabrat, když se nedávno pokusila rozpoutat prastaré zlo a málem při tom zničila Chicago. To je, co?!

Její vlasy teď měly nový zářivě modrý odstín – nebo spíš odstíny. Obarvila si je ve stylu ombré; od světle modré u kořínků směrem ke konečkům tmavly do indigové. Dnes večer je měla stažené do ledabylého drdůlku, protože pracovala jako neoficiální zaměstnankyně cateringové společnosti Little Red.

Jelikož vypustila na svět padlého anděla, Severoamerická centrální smečka kožoměnců ji zaměstnala jako holku pro všechno v Little Red, neboli jejich baru a bistru v ukrajinské čtvrti. Kožoměnci byli většinu času uzavřená skupina, ale Malloryino chování je znepokojilo natolik, že udělali výjimku. Nyní se jí dostávalo péče ve stylu Karate Kid – manuální práce, při níž se učila ovládat a držet pod pokličkou magii, bublající pod její kůží.

Smečka také zjistila, že když mají k ruce čarodějku, která se snaží odčinit své prohřešky, mají zároveň dost personálu na to, aby zvýšili své příjmy. Little Red již dříve produkovalo nejlepší východoevropské jídlo, takže si troufli i na catering a připravovali pro nadpřirozené obyvatele Chicaga kompletní menu. Zatím opravdu jen pro nadpřirozené, protože lidé si stále nebyli jistí, zda je zcela bezpečné jíst pokrmy připravené kožoměnci.

Mallory položila podnosy na stůl, kde se jich okamžitě ujala šéfkuchařka Cadoganského Domu jménem Margot, upírka s typickým havraním mikádem.

„Mallory vypadá dobře,“ řekl Ethan, který stál ještě pořád vedle mě.

Kývla jsem a pocítila jsem stejnou úlevu, jakou jsem slyšela v jeho hlase. Mallory se naštěstí dostávala ze své závislosti na černé magii, která ji svedla na scestí. Rány byly však stále živé a upíři měli dobrou paměť. Své přátelství jsme musely budovat znova a bohužel v tomhle případě nešlo o nějakou zradu, která by se dala vyřešit hroudou zmrzliny nebo očišťujícím pláčem. Budu potřebovat čas, než jí budu moci zase důvěřovat, a měla jsem pocit, že i ona potřebovala čas, než začne důvěřovat sama sobě.

Už jsem se s ní nevídala tak často jako dřív, takže bylo uklidňující vidět ji zde, jak pomáhá ostatním, místo aby působila magický chaos. Právě proto jsem poprosila Margot, aby na catering nasmlouvala Little Red. Podpora baru znamenala podpořit nový byznys kožoměnců a taky Malloryiny snahy o zotavení. Celkově se to zdálo jako dobrý nápad.

„Opravdu vypadá dobře,“ souhlasila jsem. „Jdu jí říct ahoj.“

„Běž,“ řekl a položil mi ruku na záda. „Já půjdu dopředu a budu postupně vítat hosty, jak budou přicházet.“

„A formálně je pozvat do Domu tak, aby neporušili žádné zásady upíří etikety?“ Upíři milovali svá pravidla.

„To taky,“ řekl s úsměvem. „A potom bychom mohli dokončit naši diskuzi o knihovně?“

Nemohla jsem skrýt červeň, která mi vykvetla na tvářích. „Uvidíme,“ řekla jsem koketně, ale Ethanův významný pohled jasně napovídal, že na moje drahoty neskočí.

Plány na večer jsem tedy měla vyřešené, a tak jsem doběhla Mallory, která už se začínala vzdalovat od stolu, nejspíš pro další tác s jídlem.

„Ahoj,“ řekla jsem a najednou mě opustila sebejistota, protože naše interakce byla pořád ještě dost neohrabaná.

„Čau,“ řekla.

„Pěkný vlasy.“ Byla to absolutní pravda, ale nešlo ani tak o vlasy samotné jako spíš o to, co ty vlasy symbolizovaly. Mallory nosila modrý odstín od chvíle, kdy jsem ji poznala… kromě období, kdy si hrála na Čarodějnici ze Středozápadu. Připadalo mi to jako dobré znamení.

Usmála se a sáhla si shora na drdol. „Díky. Trvalo to věčnost a přišla jsem při tom o čtyři ručníky, ale myslím, že se povedlo.“

„Rozhodně se to povedlo. Ombré ti sluší.“

„Musím do auta pro další dávku,“ řekla a ukázala k přední části Domu. Kývla jsem a šla vedle ní.

„Jste na tenhle mejdan připravený?“ zeptala se.

„Jak nejlíp to jde. Snažíme se smíchat dvě skupiny lidí, které v podstatě přísahaly, že spolu nemají nic společného. Asi si to spočítáš.“

„Až takhle, jo?“

„Očekávám nějaké napětí,“ řekla jsem upřímně. Mnozí Zbloudilí se záměrně vyhýbali systému Domů a my je teď zveme, aby se s námi přišli kamarádit.

Kolem nás prošel kožoměnec se čtyřmi naloženými hliníkovými tácy, z kterých vonělo vepřové, a já za ním chtě nechtě musela zírat, dokud mi maso nezmizelo z očí. „Musím ho potom najít,“ řekla jsem nepřítomně. „Jak jde práce?“

„Střídavě oblačno,“ řekla a ukázala na bílou dodávku zaparkovanou u otevřené brány v cadoganském plotě. „Cítím se už o dost líp, ale vznikl mi nový problém.“

„A to je?“ zeptala jsem a bála se nové magické závislosti nebo dalšího arogantního poloboha.

Odpověď přišla rychle a byla určitě kratší než polobůh.

„Mášo!“

Mallory se zamračila, protože z dodávky vystoupila žena s torzem jako sud a zamířila k nám. Byla to kožoměnkyně jménem Berna, která se starala o bar a pracovala v kuchyni v Little Red. Také dohlížela na Mallory, které to zjevně nebylo po chuti.

„Ona ti říká Mášo?“ divila jsem se.

„Mimo jiné. A šíleně mě vytáčí.“ Mallory zvedla další hliníkové podnosy a s evidentně nuceným úsměvem se obrátila k ženě. „Ano, Berno?“

Jakmile k nám Berna došla, dloubla mě do paže. Vždycky měla starost, jestli dost jím – což nehrozilo; mohl za to můj upíří metabolismus – takže to dloubnutí bylo ve skutečnosti vřelým pozdravem.

„Ahoj, Berno. To jídlo vypadá dobře.“

„Jíš pořádně?“ zeptala se se silným východoevropským přízvukem.

„Pořád,“ ujistila jsem ji.

„Musíš jíst víc,“ řekla, pak šťouchla do Mallory. „A ty alou do práce.“

„Jen jsem se chtěla pozdravit s Merit.“

Berna sarkasticky odfrkla a štípla mě do paže. Hodně. „Pořád jako lunt,“ řekla, pak odkráčela a začala ječet na dalšího kožoměnce, který mířil dozadu za dům s plastovými sáčky kynutých rohlíčků.

„Měla bych se vrátit k práci,“ řekla Mallory. „Ona má přesně nalajnované, jak musí všechno odsejpat.“

„Koukám, že vy dvě spolu moc nevycházíte.“

„Asi mi z ní přeskočí.“

„Berna bere všechno zgruntu,“ řekla jsem a třela si bolavé místo na paži. „Je svým způsobem mateřská, ale bere to zgruntu.“

„To je právě ten problém. Už dlouho se o mě nikdo mateřsky nestaral a v osmadvaceti je pozdě s tím začínat.“

Malloryini rodiče zemřeli při autonehodě už před lety a ona neměla žádné žijící příbuzné.

„Chápu, že to by bylo trapné.“

„To jo. Ale ona to myslí dobře, takže to vždycky spláchnu horkou koupelí a stohem bulvárních plátků.“

Napadlo mě, jestli to taky splachuje tím, že si promluví se svým přítelem Catcherem Bellem – nebo aspoň před jejím nešťastným magickým incidentem ještě přítelem byl. Nevěděla jsem jistě, jak na tom ti dva jsou, ale když s tím nezačala ona, já taky ne. I když jsem umírala zvědavostí.

„A koupel a časopisy pomáhají?“ zeptala jsem se.

„Míň než by měly. Ale když nemůžeš používat magii, tak děláš, co se dá. Je to jako nejhorší dieta na světě.“

„Mášo!“

„Už jdu!“ zařvala Mallory a omluvně se usmála. „Ráda jsem tě viděla, Merit.“

„Já tebe taky.“

Trochu plaše ke mně vzhlédla. „Hele, možná bysme mohly někdy něco podniknout? Jestli se na to cítíš?“

Bylo pro mě hrozné, že musím váhat s odpovědí. Jenže potřebovala jsem čas. „Ale jo, jasně.“ Kývla jsem. „Zavolej.“

Usmála se trochu jasněji a odběhla zpátky k dodávce, aby naaranžovala jídlo podle Berniných rozkazů.

Ať si o Mallory říká kdo chce co chce, ale ta holka se snažila vrátit do normálního života. Toho jsem si vážila a opravdu jsem doufala, že jí to vydrží.

KAPITOLA 2
PAS DE DEUX

O hodinu později už byl dvůr plný upírů jak zbloudilého, tak cadoganského přesvědčení. Vypadalo to, že se docela dobře promíchali – což bylo opravdu celým účelem tohohle stmelovacího večírku.

Pokud se dalo soudit dle módy, byl zdejší dnešní dav daleko excentričtější než Zbloudilí, kteří náš Dům navštívili v minulosti. Několik jich sice mělo černé rádoby vojenské uniformy, které už jsme znali, jiní by však u vojenské prohlídky neprošli. Měli těžké motorkářské kožené bundy i batikovaná trička, klasické gotické modely i koktejlové šaty.

Někteří byli buďto ignorováni, nebo vyloučeni ze systému Domů, někteří si život Zbloudilých zvolili dobrovolně. Nikdo z nich nevypadal, že by mu to uškodilo.

Ethan pracoval s davem jako mistr diplomat, přecházel od jednoho hloučku k druhému, potřásal rukama a pozorně poslouchal, zatímco povídali.

Vedle mě stanul Luc. „Na to, že je to party na poslední chvíli, to vůbec není špatné.“

„Party na poslední chvíli to byla jen proto, že jsme se soustředili na přechod,“ podotkla jsem.

Po mém boku se objevil Ethan a ukázal přes trávník na ramenatého muže, který klábosil s Kelley, jež donedávna sloužila jako kapitánka cadoganských stráží, když byl Luc povýšen. Myslím, že teď byla spolukapitánka, jelikož Luc se v podstatě opětovně ujal své původní pozice. V našem vedení byl vážně guláš.

„Právě přijel Noah,“ oznámil Ethan. „Pojďme ho přivítat.“

Noaha jsem neviděla od chvíle, kdy mi nabídl místo u Rudé gardy, tajné upíří organizace, jejímž účelem bylo dohlížet na Greenwichské prezidium a Mistry jednotlivých Domů, aby zajistila, že se s upíry jedná spravedlivě.

Noahovu nabídku jsem přijala a Jonah, kapitán stráží v Domě Greyů, byl jmenován mým partnerem.

Ethan nevěděl ani o Rudé gardě, ani o Jonahovi, ani že Noah byl s touto organizací spřízněn. Když jsem Noaha zase viděla, nervózně mi zacukalo v žaludku. Ne že bych holdovala pokeru, ale v tomto budu muset blafovat pomocí nonšalance.

Následovala jsem Ethana přes mokrou trávu a k Noahovi. Stál v hloučku černě oděných upírů, kteří vypadali jako ten typ Zbloudilých, jež jsem znala. Když jsme se přiblížili, Noah vzhlédl a mírně pokývl hlavou, jako že nás bere na vědomí.

„Ethane, Merit,“ řekl Noah a podíval se na své lidi. „Pak vás najdu,“ řekl jim a oni zmizeli v davu.

„Všechno v pořádku?“ zjišťovala jsem.

„Osobní záležitosti,“ řekl stručně a usmál se. „Vy dva vypadáte zdravě a šťastně. Měl jsem radost, když jsem slyšel, že jste úspěšně zvládli Mallory a dvojího Tatea.“

Seth Tate, bývalý starosta Chicaga, byl také anděl, který byl magicky napojen na své démonické dvojče jménem Dominic. Toho zabil a opustil Chicago, aby odčinil zločiny, které napáchali, když sdíleli společnou duši. Od té doby jsme o Sethovi neslyšeli.

„Taky jsme rádi,“ řekl Ethan, „i když to bylo chvílemi těsné.“

„No, ale ukončili jste krizi a to už něco znamená.“ Pohlédl na do výšky se tyčící Cadoganský Dům, náš domov v Hyde Parku. Usedlost měla tři patra, byla ze světlého kamene a zdobená železnými ornamenty. Byla postavena za zlatých časů Chicaga, kdy nejzámožnější občané, kteří zbohatli na dobytku a výrobě, stavěli impozantní domy, aby ukázali, jak jsou na tom dobře. Některé z těchto staveb již zmizely a jiné byly rozděleny na bytovky. Několik z nich však přetrvávalo jako rodinné domy… ale jen jeden byl domovem smečky upírů.

„Jste připraveni rozloučit se s Greenwichským prezidiem?“ zeptal se Noah, který znovu sklonil zrak k nám.

„Jedině čas ukáže, jaké je to na druhé straně barikády,“ řekl Ethan. „Ačkoli vzhledem k tomu, jaký jed po nás v poslední době prezidium plivalo, snad ani žádnou výraznou změnu neočekávám. Jestli nás chtějí nenávidět, můžou v tom pokračovat bez našeho desátku. Ty a tvoji lidé si vedete docela obstojně.“

„Chce to péči a dobrou techniku,“ řekl Noah. „Jsme neustále ve střehu a klidíme se prezidiu z očí.“

„To je to tak zlé?“ přemýšlela jsem nahlas. Ethan mi řekl, že prezidium zaujalo ke členství postoj „všechno nebo nic“ – že upíři v rámci jeho působnosti jsou členové, jinak by byli nepřáteli. Nikdy jsem si však nevšimla, že by prezidium podniklo nějaké kroky vůči Zbloudilým upírům. Zdálo se, že je víc baví otravovat život Domům a trestat ty, kteří jsou součástí systému a nesplňují jejich standardy chování.

„Jestli máme nějaké problémy, jsou to většinou interní věci,“ řekl Noah. „Problémy mezi Zbloudilými, ne s upíry z Domů. Bývaly však doby, kdy prezidium striktně vytyčovalo hranice mezi Domy a Zbloudilými a bylo ochotno kvůli jejich dodržování tasit i meč.“

„Na světě je tolik jiných problémů,“ přemítala jsem, „a oni si usmyslí vytvářet nevraživost bezdůvodně.“

„Ale oni mají důvod,“ řekl Ethan. „Když přesvědčí Domy, že ti mimo systém jsou špatní, je Greenwichské prezidium prvoplánově dobré. Nabídnou konstruktivní kritiku a ochranu před vším špatným.“

„Takže prezidium funguje jako výběrčí výpalného,“ poznamenala jsem.

„Ještě před rokem,“ pravil Ethan, „bych tuhle poznámku považoval za směšnou. Teď se ale obávám, že to není zas taková trefa vedle. Ale oni tu nejsou a my jsme ještě nebyli vyloučeni, takže prozatím jezme, pijme a veselme se.“

„Neboť zítra…?“1 tázal se Noah.

1 Bible 22:13 – Izajáš – věta končí slovy „zítra zemřeme“ (pozn. překl.).

Ethan se šibalsky usmál. „Uvidíme.“ Podíval se přes dav na někoho, koho jsem neviděla, a kývl, než se znovu podíval na nás. „Omluvte mě, přišla mi zpráva na pager. Buď na naše nové spojence hodná, Ochránkyně.“

„Ha ha,“ zamumlala jsem a vychutnávala si pohled na něj, jak se vzdaloval.

„Zdá se, že jsi uchvácená,“ řekl Noah.

Zahořely mi tváře. „Už to tak vypadá. Ačkoli bůh ví, jak se to stalo.“

„Není to typ, s jakým bych si tě představoval.“

„Ani já ne, a nejen proto, že má tesáky.“ Zprvu jsem si plánovala, že zásadně nebudu chodit s upíry; ten plán nevyšel. „Ale ať za to může cokoli, tak nám to klape. Doplňujeme se. Neumím to vysvětlit, i když se snažím.“

„Taková spojení jsou vzácná a šťastná věc,“ řekl Noah tak pochmurným hlasem, že mě až napadlo, jakou má s tak vzácnými jevy asi zkušenost.

„Jonah naznačil, že tvůj vztah s Ethanem neovlivní tvé členství v Rudé gardě?“ Prohodil to jakoby mimochodem, ačkoli se zdálo nepravděpodobné, že by se vůbec ptal, kdyby Jonahovi v tomhle skutečně věřil.

Přišla k nám Margot s podnosem, na němž měla jemné křišťálové sklenky se zlatým třpytivým šampaňským.

„Drink?“ zeptala se.

Kývla jsem, vzala z podnosu jednu sklenku a pořádně si lokla. Noah udělal totéž.

„Dala jsem slib,“ ujistila jsem ho, když byla Margot zase z doslechu. „A hodlám ho dodržet.“

„To rád slyším,“ řekl Noah. Jeho tón byl přesně tak mírný, že jsem si nebyla jistá, zda tím stvrzuje mou loajalitu, nebo ji zpochybňuje.

Když se podávala večeře, přisedla jsem si k Lindsey ke stolu pod stanem.

Lindsey byla blond, štíhlá a neuvěřitelně bystrá. Také měla smysl pro módu, štiplavý smysl pro humor a byla velice loajální, což málem zhatilo její pučící vztah s Lucem. Bála se, že vztah by zničil jejich přátelství, ale zdálo se, že jim to svědčí.

Naproti nám přes stůl seděli dva Zbloudilí.

Alan v kostkované košili vypadal tak totálně průměrně, jak jen to jde. Vysvětloval, že pracuje  jako pojišťovák; jeho práci jsem úplně nerozuměla, ale zdálo se, že při ní jde hodně o matematiku a naštěstí ji může vykonávat v noci.

Beth, která dávala přednost gotickému oblečení, byla tatérka se studiem ve Wrigleyville a částečně taky burleskní tanečnice. Měla tmavé vlnité vlasy a vnadnou figuru s vosím pasem, a když se smála, což dělala často, tak trochu chrochtala.

Alan a Beth se nedávno sčuchli na internetové seznamce pro chicagské upíry a můj stmelovací večírek by jejich první společnou akcí. Byla jsem na to nehorázně pyšná, i když se mnou nikterak nesouviselo, že se ti dva našli.

Alan odložil flašku piva, ze které předtím pil. „Víš, Greenwichské prezidium vám sice může říkat ‚Zbloudilí‘, ale mezi vámi a námi je velký rozdíl.“

„Jak to myslíš?“ zeptala se Lindsey.

„Patříte k Domu,“ řekl Alan. „I když nejste pod prezidiem, pořád zůstáváte součástí jednotky. Souhlasili jste, že spolu budete pracovat a žít, trávit spolu čas. Je to v podstatě upíří bratrstvo, ne?“

Já ve skutečnosti nesouhlasila, že chci žít a pracovat v Cadoganském Domě – napadl mě Zbloudilý upír a nechal mě napospas smrti. Ethan ze mě udělal upíra, aby mi zachránil život. Členství v Cadgoanském Domě bylo bonusem. Nebo cenou, kterou jsem musela zaplatit, záleželo na úhlu pohledu.

„Alane,“ pokárala ho Beth, ale on nad tím pokrčil rameny.

„Nechci být nezdvořilý,“ řekl. „Jen jsem upřímný. Spousta Zbloudilých to vidí takhle – že si myslíte, že jste členy jistého klubu, a proto jste lepší než všichni ostatní.“

Tohle mě vůbec nenapadlo a pochybovala jsem, že Lindsey na tom byla jinak. My jsme nebyli elitáři. Jestli něco, tak Cadogan byl nejméně elitářský Dům v Chicagu. Podle mého názoru byli třeba Navarrové daleko nafoukanější a upíři z Domu Greyů, kteří byli přes atletiku, měli zažitou tendenci chodit všude společně.

Na druhou stranu měl pravdu, že jsme byli součástí klubu. Ke Cadoganskému Domu náležely tři stovky upírů. Téměř stovka nás bydlela pospolu v Cadoganském Domě v pokojích podobných vysokoškolské koleji, spolu jsme jedli, cvičili a někdy i pracovali. Měli jsme pozice a tituly, soubory pravidel, trička a medailony, které hlásaly světu naše členství.

„Svým způsobem jsme bratrstvo,“ řekla jsem. „Díky tomu jsme vůči sobě navzájem loajální a ochotní zasadit se za dobro Domu. Neznám ale nikoho v Domě, kdo by se považoval za lepšího, než je kdokoli jiný.“

„No, zdáš se mi docela v pohodě,“ řekla Beth.

„Taky že ona je v pohodě,“ potvrdila Lindsey. „Na to, že je šprtka.“

Beth a Alan se také zdáli jako pohodáři a určitě nepůsobili dojmem, že životem mimo Domy nějak strádají.

Beth se usmála. „Nejde o to, že bysme si mysleli, že na životě v Domě je něco špatně. Prostě to jen neděláme.“

Kov zacinkal o sklo a naše pozornost se obrátila k Ethanovi, který stál opodál s úzkou sklenkou šampaňského v jedné ruce a s vidličkou ve druhé.

„Jestli vás mohu poprosit o pozornost,“ řekl a odložil vidličku na stůl vedle, zatímco se dav utišil. „Rád bych využil této příležitosti a přivítal v Cadoganském Domě volně žijící upíry z tohoto města. Doufám, že jsme dali dostatečně najevo, že naše dveře jsou vám otevřené, a rovněž vřele doufám, že se takto budete cítit i poté, co se náš status změní. Je pravdou, že patříme k Domu. Vždycky jsme však byli, jsme a i nadále budeme kolektivem upírů. Zvolili jsme si život v pospolitosti stejně, jako vy jste se rozhodli pro život hrdých samostatných upírů, a my vaše rozhodnutí respektujeme. Hledáme nový způsob, jak spokojeně žít jako upíři.“ Švihácky se usmál. „Možná bychom si k vám mohli přijít pro radu.“

Z davu se ozývalo souhlasné pochechtávání a také podezíravé mručení. Začínalo být jasné, že Zbloudilí upíři nás nebudou vítat s otevřenou náručí; budeme jim muset dokázat svou cenu, stejně jako jsme to dělali s Greenwichským prezidiem. Možná však, že na rozdíl od prezidia budou Zbloudilí opravdu naslouchat.

Ethan se na chvíli podíval do země a uprostřed čela mu naskočily vrásky. To bylo znamení, že si dělá starosti, a když opět vzhlédl k davu, měl už jasnou obavu v očích.

„Tohle jsou divné časy,“ řekl. „Prošli jsme mnoha zkouškami, stejně jako tohle město. Nedávné události byly pro upíry i pro Chicago obtížné, a možná přijdou ještě obtížnější. Tím, že svou existenci přiznali i další nadpřirození, se sice zorné pole lidí již nesoustředí pouze na upíry, ovšem lidé začali být z naší přítomnosti stále více nervózní. To, co vyváděl Tate, tomu nijak nepřidalo, a nová starostka nenabídla žádnou pomoc.“

S tímto se nedalo nesouhlasit. Diane Kowalczyková, nová starostka Chicaga, nebyla moc osvícená a zdálo se, že má vůči nadpřirozeným silné předsudky. Dokonce se spřátelila s McKetrickem, jehož křestní jméno mi nebylo známo, ale byl to typ bývalého vojáka, který bytostně nenáviděl upíry.

„Budu riskovat, že řeknu něco špatného o našich vůdcích, kteří se brzy změní v bývalé, ale pravděpodobně vás nepřekvapí, že Greenwichské prezidium strkalo před těmito událostmi hlavu do písku a odmítlo akceptovat změny, k nimž ve světě dochází. Nemyslíme si, že je to fér, a naopak si myslíme, že je čas to změnit. Tento týden se prezidiu postavíme. Budoucnost nemůžeme předvídat,“ řekl Ethan. „Snažíme se, jak nejlíp můžeme, a doufáme, že s pomocí lásky, štěstí a přátelství tyto bouřlivé časy přečkáme.“

Pozvedl sklenku se šampaňským. „Přeju nám příznivý vítr do plachet, ať už se naše cesty budou ubírat kudykoli. Na zdraví.“

„Na zdraví,“ rezonoval dav a všichni si připili.

Ethan okamžitě vykročil k Noahovu stolu a potřásl mu rukou. V davu se zase začalo normálně štěbetat a uzobávat maso, zatímco se dva z nejdůležitějších upírů ve městě spřátelili před svými věrnými.

Musela jsem Ethanovi nechat, že s těmi krušnými časy měl pravdu, ale dokázal přesvědčit velkou část městských volně žijících Zbloudilých upírů, aby se odvážili na naše území, pojedli s námi a připili si na společnou budoucnost. Ať měl tesáky nebo ne, uměl pracovat se slovy.

Naštěstí pro mě se jeho schopnosti neomezovaly jen na slovní zásobu.

A Ethan, jako by vycítil mé poněkud zvrhlé myšlenky, se ke mně otočil a usmál se a mně se z toho žhavého pohledu zkroutily palce u nohou.

Když dořešil s Noahem, co potřeboval, šel ke mně a oči všech žen – a také některých mužů – na něm visely jako na ztělesnění mužnosti. Upír v nejlepších letech.

Zastavil se za mou židlí a natáhl ruku. Celý stůl ztichl.

„Zatanči si se mnou,“ řekl.

Zrudly mi tváře. „Nehraje hudba.“

Než stihl odpovědět, kvarteto v rohu – skupinka Cadoganů a Zbloudilých s hudebním nadáním – spustila jazz.

Cynicky jsem na něj pohlédla. „Ty jsi jim telepaticky poručil, aby začali hrát tohle?“

„K čemu by byla telepatie, kdyby se jí nedalo využít k maličkému hříchu, Ochránkyně?“

Uslyšela jsem roztoužené vzdychnutí upírky po mé pravici a zachytila zasněný pohled upíra po levici. Ethan byl idol rovných příležitostí.

Zakýval prsty. „Merit?“

Oči všech visely na mně, a tak bych mohla stěží odmítnout, i kdybych pro něj neměla slabost. A když jsem ji měla, bylo to zkrátka nemožné.

„Samozřejmě,“ řekla jsem, vložila ruku do jeho a nechala se vést k provizornímu tanečnímu parketu.

Bože, jak ten se uměl pohybovat.

Dal mi ruku kolem pasu, jako by trénoval na taneční soutěž v televizi. Pohyby, které byly směsí swingu a tanga, mě vedl po parketu jako taneční mistr a celou dobu na mě upíral ty nemožně zelené oči. Naštěstí jsem ve svém bývalém (lidském) životě byla baletka, a tak jsem s ním držela tempo. Dokonce jsem se snažila udělat dobrý dojem – nebo alespoň tak dobrý, jak kalhoty a upnutá kožená bunda dovolovaly – k překvapení Zbloudilých i Cadoganských upírů.

Píseň skončila a Ethan mě prudce zaklonil, nasadil laškovný úsměv a oči mu jiskřily. Zbytek světa přispěchal zpátky v přívalu zvuků, jak upíři na kraji tanečního parketu začali tleskat.

Ethan mě postavil zpátky na obě nohy a můj culík se mi svezl po rameni. „A takhle se, Ochránkyně, ohromuje dav.“

Zahořely mi tváře a trochu jsem tomu davu zamávala, jako že děkuju za potlesk.

Když jsem ale uviděla Noaha, obklopeného stejnými černě oděnými upíry, s nimiž mluvil předtím, zjistila jsem, že moje zábava nebude mít dlouhého trvání. Noah měl v obličeji nezaměnitelný výraz tísně a bylo jasné, že jeho společníci vrhají nervózní pohledy naším směrem.

Jemně jsem položila ruku na Ethanovu paži a naklonila se k němu, až se moje rty otřely o jeho ucho. Přihlížející si ten pohyb mohli vyložit jako projev náklonnosti, což se mi dokonale hodilo.

„Něco se děje,“ zašeptala jsem. „Noah je obklopený Zbloudilými a tváří se, že nastal nějaký problém. Jsou šikmo dozadu, nalevo od tebe.“

Ethan využil lehkého polibku, který mi vtiskl na tvář, a podíval se přes rameno. „No fakt,“ potvrdil a otočil se zpátky ke mně. „Netušíš, o co by mohlo jít?“

Jakožto predátoři mají upíři výjimečně bystré smysly – sluch, zrak i čich. Bylo tu však příliš mnoho upírů a moc magické energie, než abych mohla rozpoznat, o jaký problém tady jde.

„Netuším,“ řekla jsem. „Co takhle pozvat je do tvojí kanceláře?“

„To se zdá rozumné,“ souhlasil. Vzal mě za ruku a s úsměvy a máváním na ostatní mě odvedl stranou.

„Zabav hosty,“ pošeptal Lucovi, který poslušně kývl a postavil se doprostřed tanečního parketu.

„Bavme se!“ zvolal Luc a tleskl, zatímco se vzduchem rozezněla energická píseň od Davida Bowieho. „Pojďme si všichni zatančit.“

Upíři se na Lucův popud nahrnuli na parket.

Propluli jsme stanem až k Noahovi a ustaraným Zbloudilým. Měli ve tváři strach a vyzařovali napjatou magii, z níž mě svrběla kůže.

„Je všechno v pořádku?“ zeptal se Ethan.

Noah se podíval po svých Zbloudilých a zahleděl se do očí upírky s nakrátko sestříhanými vlasy a malými stříbrnými trny nad oběma obočími. Měla vzhled tvrďačky, ale její uslzené oči ten dojem popíraly. Kývla na Noaha a cosi mu tím schválila. Demokracie Zbloudilých v praxi.

Noah se odmlčel, jako by to rozhodnutí zvažoval. „Možná bychom si mohli promluvit v soukromí?“ nabídl. „Máme určité obavy a uvítali bychom váš názor.“

„Samozřejmě,“ řekl Ethan a pokynul ke dveřím. „Pojďme do mé kanceláře. Můžeme si promluvit tam.“ Podíval se na skupinu Noahových přátel. „Všichni můžete jít s námi.“

Oni však couvli jako divoká koťata, která se bojí, když by měla jít někam dovnitř.

„Vrátím se,“ řekl Noah zbytku Zbloudilých a přátelsky stiskl ruku dívky s trny. Pak nás oba následovali do Domu.

Mlčky jsme prošli chodbou a Ethan za námi potom, když jsme byli všichni v kanceláři, zavřel dveře. Noah okamžitě zamířil do zasedací části a posadil se do jednoho z kožených křesílek; upírka ho následovala. Já se posadila na protější gauč a Ethan udělal totéž.

„Co máš na srdci?“ zeptal se Ethan, když jsme se všichni usadili.

„Dva z mých upírů zmizeli a my se bojíme, že by mohli mít nějaké potíže.“

Ethan trochu rozšířil oči. „To je mi líto. Vezmi to, prosím, od začátku.“

Noah kývl. „Včera v noci jsme měli sešlost – setkání –, které každý měsíc pořádáme pro Zbloudilé ve městě. Nic formálního, nic oficiálního, jen příležitost jak se sejít a popovídat si. Někteří Zbloudilí nemají zájem se účastnit, jiní ano. V průměru se nás schází tak třicet, čtyřicet. Většina z těch upírů jsou pravidelní návštěvníci, včetně dvojice mladých jménem Oliver a Eve. Přišli sem z Kansas City, když Greenwichské prezidium začlenilo tamní Zbloudilé do Domu Murphyů. Žít v Domě nebylo nic pro ně, a tak se přestěhovali sem. Jenže tentokrát se na setkání neukázali.“

„Je to tak moc nezvyklé?“ zeptal se Ethan.

„Dost nezvyklé,“ řekl Noah. „Nevzpomínám si, že by od chvíle, kdy přišli do Chicaga, někdy vynechali jedinou sešlost.“

„Vybočili z normálu,“ řekl Ethan a Noah kývl.

„Přesně. A pár Zbloudilých si kvůli tomu dělá starosti.“

„To je pochopitelné,“ kývl Ethan.

„Budu k tobě upřímný – já nejsem přesvědčený, že jde o něco vážného. Oliver a Eve jsou celkově mlčenlivé typy a já se jich neptám na osobní věci. Je klidně možné, že si museli zařídit něco, o čem nám zkrátka nechtěli říkat. Upíři z Kansas City bývají takhle rezervovaní.“

„Kdy byli tedy viděni naposledy, když nepřišli na schůzku?“ zeptal se Ethan.

Noahův výraz potemněl. „Na místě, kam musíme dřív nebo později jít.“

Ta záhadná odpověď rozjela mou představivost na plné obrátky. Na jaká místa musejí upíři jít? K dentistovi zaměřenému na špičáky? Do plazma centra? K upířímu módnímu návrháři?

„Do centra pro registraci upírů?“ zeptal se Ethan stroze.

Chicagští politici rozhodli v návalu etnocentrismu, že v Chicagu bude tak nějak bezpečněji, když přinutí upíry, aby se registrovali. To rozhodnutí by možná bylo správné, jen přišlo z nesprávných důvodů. Registrace upíry děsila i rozzuřila zároveň, a to byly bohužel přesně ty emoce, kterým se lidé chtěli vyhnout. Po městě bylo několik registračních kanceláří, jejichž existence byla financována z poplatků, které upíři odváděli za registraci.

Noah kývl. „Přesně. Dvě noci nazpět Eve udělala fotku z mobilu, když stála s Oliverem frontu na registraci. Rozeslala ji několika přátelům včetně Rose.“ Ukázal na upírku vedle sebe.

„Vzhledem k tomu, co jsi nám o nich zatím řekl, a vzhledem k důvodu, který je přivedl do Chicaga, jsem překvapený, že se vůbec rozhodli registrovat,“ podivil se Ethan.

Noah kývl. „To já taky. Většina z nás se neregistrovala. Mnozí Zbloudilí mají pocit, že jestli je prvním krokem registrace upírů, druhým je internace. Nesdružují se ani s Domy vlastního druhu, takže rozhodně nemají zájem vydat se lidem de facto k tomu, co se rovná uvěznění.“

Chápala jsem jeho obavy, i když jsem se jim nemohla vyhnout. Můj otec byl magnát v oblasti realit a moji fotku otiskli v novinách. Byla jsem příliš známá, než abych se vyhnula registraci, i kdybych nakrásně chtěla. Právě proto jsem měla svůj registrační průkaz, zatavený ve folii, bezpečně uložený v peněžence, jakkoli mě to uráželo.

„Když byli naposledy viděni předminulou noc,“ řekl Ethan, „co vás znervóznilo dneska večer?“

„Rose dneska večer volal Oliver. Jenže s ním nemluvila, protože na druhé straně nebyl nikdo slyšet. Myslí si však, že slyšela něco v pozadí.“

Pohlédla jsem na ni. „Co jsi slyšela?“

Promluvila tichým hlasem. „Já nevím. Myslela jsem, že mě vytočil omylem. Nikdo nemluvil, ale připadalo mi, že jsem slyšela nějaký hlasitý zvuk a potom hlasy, ale byly tlumené. Nejsem si doopravdy jistá…“

Pohlédla na Noaha a vypadalo to, že váhá, zda má prozradit víc, a tak jsem ji jemně pobídla.

„Ještě něco?“ zeptala jsem se.

„Připadalo mi, že slyším… možná nějaké přetahování? Nebo rvačku? Jako šoupání nábytkem, nebo jak lidi padají na zem? Takové ty tělesné zvuky.“

Ethan kývl a pohlédl na Noaha. „Informovali jste policii o tom, že se Oliver a Eve možná pohřešují?“

Noah zakroutil hlavou. „Ne, a ani to nemám v plánu. Nejsme zrovna fanoušci zdejší policie. Na to si ohledně upírů udělali dost špatné renomé.“

Noah spojil ruce, opřel lokty o kolena a naklonil se dopředu. „Podívej, možná se něco opravdu děje; možná ne. Oliver a Eve už jednu upíří komunitu opustili. Možná je to stejná situace. A nám se moc nechce zatahovat do toho jiné. Už to, že to probíráme s vámi, je pro nás… náročné. Ale je to natolik nezvyklá situace, že si myslíme, že to stojí za pokus. Omlouvám se, že to přišlo takhle nevhod; určitě jsme neměli v úmyslu přivodit vám dneska večer trable.“

Ethan zavrtěl hlavou, jako že to nestojí za řeč. „Vy máte trable, a jsme přece kolegové. Rádi vás vyslechneme.“

Troška líbivého politikaření, pomyslela jsem si.

Noah kývl. „Asi tím riskujeme, že vás zatáhneme do nepříjemností, ale nemohli byste třeba vyslechnout pár lidí? Máte určité konexe. Třeba váš dědeček,“ řekl ke mně. „Chuck Merit je dobrý člověk. Uvítal bych každou pomoc, kterou by nám mohl nabídnout.“

Souhlasně jsem přikývla. Děda byl nepochybně dobrák. Podle mého názoru jeden z nejlepších lidí. Býval městským ombudsmanem pro nadpřirozené, tedy alespoň do chvíle, než starostka Kowalczyková tuto funkci zrušila. Můj dědeček se však od svého poslání nenechal odradit; zřídil si pracovnu ve svém vlastním domě.

Oba na chvíli ztichli. Domyslela jsem si, že Ethan asi zvažuje, jestli máme dost zdrojů na to, abychom řešili problém někoho jiného, zvlášť když není zcela jasné, že vůbec nějaký existuje.

„Vím, že toho máte teď nad hlavu,“ dodal Noah. „Ale váš Dům má nastavené ucho.“

Ethan se podíval na mě. Jsi ochotná promluvit o tom s dědou? zeptal se mě v hlavě. Já, jak Noah správně řekl, toho teď mám trochu hodně.

Samo sebou, odpověděla jsem. A krom toho – když jim nepomůžeme my, tak kdo? Nové starostce to bude putna a ostatní Domy se za žádnou cenu nechtěly míchat do politiky a kontroverzních záležitostí.

Ethanovy oči se zaleskly pýchou. Byl rád, že jsem před tím problémem neucukla, že jsem ochotná postavit se tomu čelem. Já byla ráda za totéž v jeho případě – že se neleká toho, jak bude vypadat, a nenechá se politikařením odvést od kurzu, který jsme potřebovali udržet. Samozřejmě že teď, když jsme opouštěli prezidium, byly tyhle faktory ještě pružnější.

„Jdeme do toho s vámi,“ řekl Ethan. „Možná bychom se mohli podívat na tu fotku, kterou Eva pořídila v registračním centru?“

„Vím o něčem lepším,“ navrhl Noah. „Doprovodím vás přímo na místo.“

Ethan informoval Malika a Luca o našich plánech a ujistil se, že o party je dobře postaráno. Rose se vrátila ke své skupince Zbloudilých přátel a my se setkali s Noahem ve foyer našeho Domu. Všichni jsme byli oblečeni přísně v černé a mezi sváteční výzdobou Domu jsme vypadali trochu nepatřičně.

„Potřebuješ svézt?“ zeptal se Ethan, ale Noah zavrtěl hlavou.

„Až budeme hotovi, budu muset ještě vyřídit pár věcí. Setkáme se na místě?“

Ethan kývl; Noah už nám dal adresu registračního centra, nacházejícího se v chicagské čtvrti jménem Malá Itálie poblíž Illinoiské univerzity. „Budeme hned za tebou.“

Ethan jakožto nadřízený v našem Domě měl prominentní parkovací místo ve sklepě Domu. Nemusel tedy vyhrabávat auto, když přišla sněhová vánice, nemusel nikomu říkat, aby mu držel místo na zaparkování, když se blížil k Domu, ani se nemusel pokoušet zaparkovat paralelně mezi gigantická auta a horu sněhu, ztuhlou v druhý obrubník.

Sešli jsme po hlavním schodišti do sklepa a on si odemkl dveře do garáže. Zastavila jsem se ve dveřích.

Na Ethanově parkovacím místě, které na chvíli obýval Aston Martin, stál lesklý dvoudveřák v tmavě červené barvě a s usmívající se maskou.

„Co to je?“ zeptala jsem se.

Ethan odpípnul alarm a šel na místo řidiče. „Tohle je, milá Merit, Bentley Continental GT.“

„Vypadá zbrusu nově.“

„Taky že je.“

Rozhlédla jsem se po parkovací ploše; jeho Aston Martina jsem nikde neviděla. „Stalo se něco Astonu Martinovi?“

„Ne,“ řekl podmračeně. Otevřel dveře. „Aston mi prostě nevyhovoval.“

Ethan o své původní auto, elegantní kabriolet Mercedes, přišel, když jsme se dostali do nešťastné potyčky s Tatem předtím, než došlo k jeho rozdvojení. Tate smetl auto ze silnice – i s námi – a Mercedes ten pád nepřežil.

Dobře jsem chápala pouto mezi autem a řidičem. Pořád ještě jsem jezdila se svým hranatým oranžovým Volvem, které jsem měla už léta. Nebylo to nic moc, ale zaplatila jsem za něj a dostalo mě tam, kam jsem potřebovala.

A stejně. Měl přece Aston Martin. Zbrusu nový Aston Martin přímo z linky, který mu přivezl velice rozradostněný prodejce.

„Neuraz se, ale tobě nevyhovoval fungl nový Aston Martin? Je to auto Jamese Bonda.“

„Já nejsem žádný James Bond,“ řekl odrzle. „Miloval jsem ten Mercedes. Seděl ke mně dokonale. Aston prostě… ne.“

„Takže jsi ho vyměnil?“ zeptala jsem se, šla k autu a otevřela dveře. „Se vztahy to máš stejně?“

„Ano,“ řekl Ethan hrobovým hlasem. „A strávil jsem čtyři sta let nakupováním, než jsem potkal tebe.“

Přesně tyhle průpovídky mě k němu poutaly, i když byl Ethan občas nesnesitelný. Prokládal však konverzaci těmihle poznámkami dost často na to, aby mi roztálo srdce.

„V tom případě,“ řekla jsem, „bychom měli každopádně zjistit, co umí.“

KAPITOLA 3
OTCOVÉ ZAKLADATELÉ

Vjeli jsme do Malé Itálie, nacházející se jihozápadně od centra Chicaga.

Upřímně jsem musela uznat, že jízda v Bentleym byla jako sen, což, jak jsem předpokládala, bylo asi důvodem, proč to auto tolik stojí. Spolu s ohromováním přátel a zastrašováním nepřátel.

V ulici, kterou nám Noah nadiktoval, panoval klid, byla to taková všední čtvrť s malými obchody – bankami, krejčovstvími, realitními kancelářemi. Většina budov stála samostatně a měla tři nebo čtyři patra a okna, působící dojmem, že v nich budou byty ve společném nebo osobním vlastnictví.

Jak jsme se blížili k číslu popisnému, které nám Noah dal, zajel Ethan s Bentleym na parkoviště před sushi restaurací, nyní opuštěnou. Hned vedle byla čistírna a vedlejší budova hostila místo, jež uráželo naši existenci – registrační kancelář pro upíry. Teď byl však víkend a v budově byla tma. Již v pondělí za soumraku se však před dveřmi seřadí fronta upírů čekajících na příležitost, aby se mohli vzdát své požehnané anonymity ve prospěch byrokracie města Chicago.

Ethan a já jsme vystoupili z auta a připásali si katany. Kdyby chicagská policie zjistila, že jsme vyzbrojení tucty palců broušené ušlechtilé oceli, asi by je trefil šlak, ale já bych se tím stejně nenechala zastavit. Kdo ví, jaké drama nás očekávalo, a já chtěla být připravená.

Opodál bouchly dveře auta a já nadskočila. Byl to Noah, který zaparkoval ve stejné ulici o několik aut dál a nyní kráčel k nám.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Ethan a podíval se na mě.

„V pohodě,“ řekla jsem a kývla. „Jen mě vylekal ten zvuk.“

Ethan mi na podporu stiskl ruku. „Takže Oliver a Eve se sem přišli zaregistrovat,“ řekl a rozhlédl se. „Proč zrovna v tomhle registračním centru?“

„Bydleli kousek odsud,“ odpověděl Noah. „Asi to měli při ruce.“

„Ochránkyně? Nějaké nápady?“

„Asi tu nebyli sami,“ nadhodila jsem. „Museli tu být další upíři a zaměstnanci registračního centra. Možná něco viděli, nebo by nám mohli říct, jestli Oliver s Eve vůbec tu registraci absolvovali. To by nám mohlo pomoci určit přesný čas.“

„To se dá ověřit,“ souhlasil Noah.

„Taky tu není žádná krev,“ řekla jsem. Kdyby někde kolem byla kvanta krve, spustily by se moje upíří instinkty. Doufala jsem, že to znamená, že Oliver a Eve neutrpěli žádnou újmu.

„Nemyslím, že se stalo něco nepříjemného,“ řekl Ethan, „ale kdyby ano, nemohl si je někdo podat kvůli tomu, že se šli registrovat?“

„Možná,“ řekl Noah. „Ale registrace má přece lidi uklidnit. Proč trestat upíry za to, že dělají to, co se po nich chce?“

„Možná to nebyli lidi, kdo je za to chtěl ztrestat,“ řekl Ethan. „Třeba to zvedlo mandle některým jiným Zbloudilým, kteří to mohli vnímat jako zradu.“

Napadlo mě, že by Ethan mohl mít pravdu, ale Noah nebyl nadšený z toho, co Ethan naznačil. Vrhl na něj ostrý pohled. „Naznačuješ snad, že jsme si sami vytvořili problém?“

Ethan se však nenechal zastrašit. „Jen se ptám, jestli je to možné.“

„Rád bych si myslel, že ne. Ale já je nemám na povel.“

Takže se pohřešovali dva upíři, o nichž jsme věděli, že navštívili registrační centrum. Nebyly tu žádné zjevné známky násilí ani ničeho jiného, co by je spojovalo s tímto místem nebo naznačovalo, kam odsud byli mohli odejít – nebo být odvlečeni.

S rukama v bok jsem se rozhlédla po okolí a hryzala si spodní ret. Bylo buď hodně pozdě, nebo velmi, velmi brzo, to už záleželo na úhlu pohledu, takže tu bylo ticho. Naproti přes ulici stála pizzerie, na noc zavřená, a bývalý bytový dům se zatlučenými okny, obehnaný pletivovým plotem. Avšak mezi nimi se nacházelo něco zajímavého – úhledný úzký třípatrový obytný dům a u něj… vrátný v obleku.

Podívala jsem se na Noaha. „Máš fotku Olivera a Eve?“

„Jo, v telefonu.“

Ukázala jsem na vrátného. „Má noční. Možná budeme mít štěstí a měl noční i předminulou noc.“

Ethan zkroutil koutek úst. „Výborně, Ochránkyně,“ řekl a ukázal přes ulici. „Dámy mají přednost.“

Počkala jsem, až kolem projede hlučný a smradlavý popelářský vůz a přeběhla ulici. Ethan a Noah za mnou.

Vrátný s lesklými mosaznými knoflíky na vínovém obleku nervózně vzhlédl, když jsme se k němu blížili, rozšířil oči a zrychlil se mu tep. Kdyby měl magii, nepochybně bych cítila hořké vlny jeho strachu na několik yardů daleko.

Postavil se před dveře, jako bych chtěl bránit svůj hrad před nájezdníky. „Mohu vám pomoci?“

„Noahu,“ řekla jsem, natáhla ruku a podržela ji tak, dokud mi nevložil do dlaně svůj telefon. Koukla jsem na displej, uviděla mírně se usmívající tváře dvou blonďatých upírů – dívky a chlapce.

Ukázala jsem ho vrátnému. „Naši přátelé zmizeli a my se je snažíme najít. Myslíme si, že předminulou noc byli možná naproti přes ulici. Zdají se vám povědomí?“

Aniž by se obtěžoval podívat se na obrázek, založil paže na rozložité hrudi a přimhouřil na mě oči.

„Ani maličko se nemrknete?“

Pomalu zamrkal.

„Možná vám tohle osvěží paměť,“ řekl Ethan a natáhl k němu dvacetidolarovou bankovku, kterou držel složenou mezi dvěma prsty.

Vrátný si ji vzal a vložil ji do kapsy u saka, pak znovu založil paže. Myslím, že Jackson asi nebyl jeho oblíbený prezident.

„A co prezident Grant?“ zeptal se Ethan a nabídl mu stejným způsobem padesátidolarovku.

Vrátný se na ni nedůvěřivě podíval. „Dávám přednost selským radám Benjamina Franklina a jeho prostému humoru. Ale prezident Grant má taky něco do sebe.“ Vzal bankovku a strčil ji opět do kapsy. „Co pro vás dnes večer mohu udělat?“

Kousla jsem se, abych se neusmála. „Tihle dva,“ připomněla jsem mu a zahýbala telefonem. „Viděl jste je?“

Tentokrát se na displej podíval. „Viděl,“ řekl a kývl. „Šli do registrační kanceláře.“

„Jak jste si je zapamatoval?“ zajímalo mě.

„Fotili se ve frontě, jako by šli na koncert a ne registrovat se u města.“ Pokrčil rameny. „Nevím. Asi se mi to zdálo nezvyklé.“

I mně se to zdálo nezvyklé, ale nemohla jsem tušit, zda se to zdálo divné i Oliverovi a Eve.

„Co se stalo potom?“ zeptala jsem se.

Pokrčil rameny a znovu se podíval přímo před sebe.

„Vážně?“ řekla jsem stroze.

Loupl po mně ze strany očima. „Copak nevíte? Inflace.“

Začínal mě iritovat, takže jsem položila ruku na meč a udělala krok dopředu.

Ochránkyně, varoval mě v hlavě Ethan, ale bylo načase dokázat slova činy.

„Tenhle meč není jen na okrasu,“ řekla jsem. „Je to kalená ocel a je velice ostrá a já ji umím hodně dobře používat.“

„To umí,“ shodli se Noah s Ethanem jednohlasně.

„Zas tolik toho od vás nežádáme – jenom informace, za které jste dostal dobře zaplaceno.“ Poklepala jsem na rukojeť meče. „Myslím, že by vaše nájemníky nepotěšilo, kdyby se dověděli, že jste schválně rozčílil ozbrojené lidi, místo abyste jim zkrátka řekl, co chtějí vědět, aby si mohli jít zase po svých.“

Zamračil se.

„Selská rada,“ připomněla jsem mu s cukerínovým úsměvem.

Vrátný se opět zamračil, ohrnul horní ret, ale povolil. „Vešli dovnitř a pak zase vyšli ven.“

„A nastoupili do svého auta a odjeli?“ zajímala jsem se.

„Vlastně ne,“ řekl. Ukázal přes ulici. „Do tamté uličky přijelo nějaké auto.“

Z jedné strany registrační kanceláře byla čistírna, z druhé ulička.

„Auto?“ zeptal se Noah. „Jaký typ?“

Pokrčil rameny. „Neviděl jsem ho. Jen přední světla – svítila z uličky. Ti upíři tam šli, jako by se na to auto chtěli podívat, nebo možná mluvili s řidičem. Pak se světla vzdálila, jako by auto z uličky vycouvalo.“

„Viděl jste je zase odcházet?“ zeptala jsem se já.

Vrátný pokrčil rameny. „Nevím, nestarám se o to. Možná měli spicha s kamarády? Tohle je Amerika. Nikoho nesleduju.“ Nejspíš se cítil uražen, protože zase stočil prázdný pohled do ulice. Ztratili jsme jeho zájem.

„Díky,“ řekla jsem mu. „Vážíme si vaší pomoci.“

Vypadal, že o ty díky nestojí, ale stejně kývl. „Blokujete dveře.“

Ethan se dotkl mé paže. „Pojďme se podívat do té uličky,“ navrhl a s podmračeným pohledem vrátného v zádech jsme přešli zpátky přes ulici.

*

Pokusila jsem se představit si, že jsem polda – že jsem na pochůzce jako kdysi můj děda – až na to, že mám k dobru citlivé upíří smysly.

Šla jsem ke kraji uličky, zavřela oči, vdechovala noční vzduch a nechala kolem sebe rozvíjet zvuky. Před námi do uličky dopadly kapičky čehosi, co páchlo vlhkostí a odpadky, zrezlým kovem a špínou. Naštěstí jsem nezachytila nic, co by ukazovalo na násilí – žádný pach krve ani střelného prachu.

Když jsem si byla jistá, že je vzduch čistý, vstoupila jsem do tmy. Nebyla to první ulička, kterou jsem viděla; v Chicagu vypadaly většinou všechny stejně: na zemi louže špinavé vody, cihlové zdi, kontejner a jedna nebo dvě únikové cesty.

Hledala jsem nějaké vysvětlení, proč Oliver a Eve vkročili do této uličky.

Po chvíli zkoumání chodníku jsem okem zachytila nějaký odlesk a dřepla jsem si. Na zemi ležely kousky skla. Ne střepy, ale čtvercové kousíčky. Bylo to bezpečnostní sklo, takové, které se používá do oken automobilu.

„Co jsi našla?“ zeptal se Ethan a stoupnul si vedle mě.

„Je tady sklo. Mohlo by to být z toho auta, které viděl vrátný.“

„To by byla moc velká náhoda,“ poznamenal Ethan. „Jestli se rozbilo sklo, určitě by to upíři tam před kanceláří zaslechli a zajímali se o to.“

„Asi jo,“ přisvědčila jsem, vstala a oprášila si ruce o kalhoty.

Uličkou se hlasitě rozezvonil telefon. Instinktivně jsem koukla na svůj, ale ten byl tmavý a mlčel.

„Je to tvůj?“ zeptal se Ethan a já zakroutila hlavou a koukala do uličky. Zvuk přicházel z místa o několik stop dál, kousek od červeného kovového kontejneru.

Šla jsem blíž, zvuk sílil a já odkopla pár větrem navátých odpadků. Na betonu ležel zářivě růžový telefon a svítil, jak se někdo snažil sehnat jeho majitele.

Ne, nejen někdo. Na displeji svítilo telefonní číslo a jméno; volala Rose, Noahova Zbloudilá kamarádka. Měla jsem nepříjemné tušení, komu ten telefon patřil, a žaludek se mi nepříjemně zhoupl.

„Noahu,“ zavolala jsem a cítila, jak se za mnou dal do pohybu, protože jeho nervózní energie rozechvěla vzduch.

„Ten telefon patří Eve,“ řekl vážně. „Poznal bych ho kdekoli. Je starý a neumí nic než volat, ale ona si odmítá pořídit modernější. Rose se ji asi snaží sehnat – zase se pokouší se jí dovolat. Má strach. Pořád volá. Domlouval jsem jí, ať toho nechá, ale…“

Ty obavy jsem chápala a soucítila s nimi. Ovšem nález Evina telefonu v uličce nesignalizoval příliš dobré zprávy.

„Možná ho tady Eve jen upustila?“ nadhodil Ethan. „Oliver přece Rose zavolal. Možná je šance, že tohle všechno je nedorozumění.“

Ethan to řekl optimistickým tónem, nejspíš aby Noaha uklidnil. A měl pravdu: opravdu jsme neměli tušení, jak nebo proč se tady ten telefon ocitl, ačkoli potvrzoval, že Eve v uličce byla. Zároveň však vycházelo stále víc najevo, že se ona a Oliver asi nevypařili dobrovolně.

„Zdá se mi nepravděpodobné, že by ho tu prostě jen nechala,“ řekl Noah. Promnul si rukou tvář a najednou vypadal vyčerpaně.

Zvonění přestalo a ulička se ponořila do ticha… a tak trochu do chmur.

„Nemáš papírový kapesníček?“ zeptal se Ethan. „Asi bude lepší, když ho odneseme do kanceláře ombudsmana – mají konexe – ale neměli bychom poničit důkazy.“

Měl pravdu. Na telefonu mohly být otisky prstů nebo biologický materiál, důkazy, které by nám mohly pomoci vypátrat, co se děje.

„Šátek,“ řekl Noah, vytáhl z kapsy šátek na hlavu s maskáčovým potiskem a podal mi ho.

Opatrně jsem telefon vzala do kusu látky. Když už jsem sbírala důkazy, šla jsem i k hromádce skla a sebrala jeden čtvereček. Opatrně jsem vše složila a pohlédla na Noaha.

„Dám to Jeffovi Christopherovi a ten prověří Evin výpis volání. Možná bychom podle toho mohli zjistit, kde je.“

Jeff byl jedním z pseudozaměstnanců mého dědečka, roztomilý a šikovný počítačový génius. Také to byl kožoměnec a člen Severoamerické centrální smečky. Spolu s Catcherem, čarodějem na vlastní pěst, také s dědečkovou asistentkou Marjorie a „tajným“ upírem z některého z Domů, o němž jsem nějakou dobu neslyšela, dohlíželi na to, co se mezi nadpřirozenými děje, a pomáhali nám zvládnout případné krize. Jelikož starostka jejich úřad zavřela, pracovali všichni spolu v domě mého dědy.

Ze zděného plotu sousedního dvora seskočila černá kočka, ostražitě se na nás podívala, odkráčela ke kontejneru a asi hledala něco na zub. O kus dál začali štěbetat ptáci, lhostejní k nebezpečí. To bylo znamení blížícího se rozbřesku.

Podívala jsem se na oblohu. Obzor na východě už začínal světlat. Blížil se východ slunce, což znamenalo, že máme málo času. Upíři a denní světlo nejdou dohromady, leda tak s fatálními následky.

Ethan se kouknul na hodinky. „Do svítání nezbývá ani hodina. Měli bychom se vrátit do Domu.“

„Svět se točí dál,“ poznamenal Noah.

„Točí,“ souhlasil Ethan. „A doufejme, že se točí i pro Olivera a Eve.“ Vrátili jsme se na začátek uličky a za námi zpívali ptáci.

„Najdeme je,“ řekl Ethan.

Noah kývl, ale nezdál se být přesvědčený. „To doufám. Jsou to fajn děcka.“

„O tom nepochybujeme,“ řekl Ethan. Potřásli si rukama a Noah šel zpátky ke svému autu. My jsme taktéž nastoupili do Bentleyho.

„Opravdu si myslíš, že je najdeme?“ zeptala jsem se a nechala nevyřčenou obavu, že je sice najdeme, ale bude už pozdě.

„Já nevím,“ řekl Ethan. „Ale budeme se snažit, co to půjde.“

Samozřejmě že ano. Ale bude to stačit?

Měla jsem důkazy, které by nás mohly dovést k Oliverovi a Eve, ale brzy jsem měla být násilím přepnuta do stavu offline. Slunce bylo naší nespornou slabinou, protože nám způsobovalo alergii, jež nás předurčovala k permanentnímu životu v noci. Vzhledem k tomu, že tady na Středozápadě byla momentálně zima, nám bude vyšetřování zapovězeno po následujících devět hodin.

Na druhou stranu členové ombudsmanovy kanceláře – ombuďáci, jak jsem jim ráda říkala –, kteří se obvykle přizpůsobili noční pracovní době, byli alespoň schopní chodit na denním světle. A tak jsem využila fajnovou elektroniku v Ethanově autě a vytočila Jeffovo číslo v naději, že bude mít pro naši zapeklitou situaci pochopení.

„Nazdar,“ zvedl to Jeff a jeho hlas zvučel v dokonalém stereo systému Bentleyho.

„Ahoj, tady Merit.“

„Merit. Konečně ses rozhodla vybodnout se na nuly a voláš správným chlapům?“

Ethan si odkašlal – hlasitě –, zatímco já se kousala do tváře. Neviděla jsem nic špatného na tom, když se Ethanovi občas připomene, že mám i jiné možnosti. I když to byly mírně pochybné možnosti, kterých nikdy nevyužiju.

„Jeffe, mluvíš do reproduktoru v Ethanově autě. On řídí.“

Následovala trapná pauza.

„A těmi ‚nulami‘,“ opravil se rychle Jeff, „jsem myslel, že bys měla, no, víš… ehm… začít fandit White Sox^2. Sox jedou,“ dodal nejistě, jelikož já byla zapřisáhlá fanynka Cubs s neutuchající láskou ke všemu, co se mých Cubbie týkalo.

2 Chicagský baseballový klub (pozn. překl.).

„Ahoj, Jeffrey,“ pronesl Ethan suše.

Jeff se nervózně zasmál. „Jé, ahoj, Ethane. A hele, vida, on je tu i Catcher. Catchere, nepřidáš se k nám?“

„Upíři?“ zeptal se Catcher a jeho hlas zněl trochu z trochu větší dálky.

„Ethan a Merit,“ potvrdil Jeff.

Catcher vydal jakýsi sarkastický zvuk, ale v telefonu nebylo poznat, jestli to bylo odfrknutí nebo zamručení.

„Problémy?“ zeptala jsem se.

„Panikaří mi tu jedna říční nymfa kvůli územnímu rozdělení na Goose Islandu a další vyvádí kvůli nějakému obchodu v Oak Street, který jí nechce podržet luxusní lodičky, než bude mít čas si je vyzvednout. Protože tohle přesně dělá naše kancelář. Jsme osobní asistenti chicagských nadpřirozených.“

Catcher to pronesl suše a já ho chápala. Říční nymfy byly drobné, prsaté dámy, které si potrpěly na módu a ovládaly stoupání a klesání hladiny řeky Chicago. Měly sklon k hysterii a rády tyto sklony projevovaly při veřejných soubojích v ječení a dalších blbinách. Catcher sice nerad poslouchal jejich hádky, i když malicherné, ale staral se o to, aby se jejich scény nedostaly do novin, i když byl potom nabručený na nás ostatní. A jeho práh nabručenosti byl už dost nízký.

„Je mi líto, že musíš trpět to divadlo,“ řekl. „A ne že bych ti chtěla nakládat ještě víc, ale máme problém. Dva z Noahových Zbloudilých – Oliver a Eve – se pohřešují.“

„Právě jsme odjeli z posledního místa, kde byli viděni,“ vložil se do toho Ethan. „Poblíž registračního centra v Malé Itálii.“

„Našli jste něco?“ zeptal se Catcher.

„Něco, co vypadá jako bezpečnostní sklo, a Evin mobil,“ řekla jsem. „Mluvili jsme s vrátným naproti přes ulici, který viděl, jak Oliver s Eve vešli do registrační kanceláře, vyšli zase ven a pak šli k nějakému autu v uličce. Nemáme žádné informace o značce nebo modelu auta; viděl jen přední světla. Oliver a Eve už z uličky nevyšli. Našli jsme jenom sklo a mobilní telefon.“

„Nevím, jestli je to dobré znamení,“ řekl Catcher.

„Ani já ne,“ souhlasila jsem. „Ale aspoň nějaké stopy máme. Slunce samozřejmě vychází a my jsme na cestě zpátky do Domu. Nemohl bys nějak oslovit své kontakty u chicagské policie, aby se na to podívali v pracovní době? Bojíme se čekat zase do zítra do večera.“

„Možná jim bude muset zavolat Chuck a poprosit je, ale zařídíme to. Možná byste mohli ty věci nechat u fae?“

Pohlédla jsem na Ethana a čekala na schválení. Kývl. „Zařídíme to,“ řekl.

„Domluveno. Víme o těch dvou mladých něco dalšího?“

„Byly to celkově klidné typy a přistěhovali se z Kansas City,“ řekl Ethan. „Zdá se, že mají dobré konexe mezi Zbloudilými a jsou oblíbení.“

„Žádní nepřátelé?“ zjišťoval Catcher. „I když se rozhodli pro registraci?“

„To bychom taky rádi věděli,“ řekl Ethan. „Ale jestli jsou nějaké problémy tohoto typu, tak o nich nevíme.“

„Je mi líto, že se pohřešují. Neznal jsem je, ale jestli to byli Noahovi přátelé, tak jsem si jistý, že to byli dobří lidé.“

Řekl „byli“, jako by jejich osud byl již uzavřenou záležitostí. Já však odmítala zlomit nad nimi hůl.

„Jakmile slunce zajde, zavoláme ti,“ řekla jsem. „Jestli se dozvíš něco, co vysvětluje, kde by mohli být, tak vyhraješ hlavní cenu večera.“

„A tou je co?“

Tohle byl problém zbrkle vymyšlených nabídek. „No, objednám vám do kanceláře pizzu?“

„S dvojitou dávkou masa a můžeme si plácnout,“ řekl Catcher.

„Platí,“ řekla jsem.

Z reproduktoru se najednou ozvala energická country píseň – text byl o těžké pařbě po dlouhé šichtě na hřbitově – a naplnila auto.

„To bylo – to bylo tvoje vyzvánění?“ zeptala jsem se, stejnou měrou uklidněná a pobavená rozporuplnou osobou jménem Catcher Bell. Byl to urostlý tvrďas a také vyděděnec Řádu, vládnoucího orgánu čarodějů, který ho vykopl. Catcher býval také ochráncem Mallory – tedy až do její magické mizérie –, milovník filmů z kanálu Lifetime a zdálo se, že také milovníkem country hudby.

Proti country jsem nic neměla. Jen to byla věc, k jaké by se Catcher nikdy nepřiznal. Jenže teď ji měl nastavenou jako vyzvánění, proboha, a já měla dva nezávislé svědky.

Byly zkrátka noci, kdy na světě existovala spravedlnost, i když jen v podobě mixu country a popu jako z Billboardu^3.

3 Billboard – časopis uvádějící mimo jiné hudební hitparády (pozn. překl.).

„Na tuhle hudbu si potrpíš, co?“ zeptala jsem se.

„Nepokoušej štěstí,“ zahuhlal Catcher. „To volala nymfa z jižního ramene řeky a já to s ní budu muset vyřešit. Dneska večer vám zavoláme.“

Linka zmrtvěla dřív, než jsme stihli odpovědět – nebo než jsem stihla Catchera ještě víc popíchnout kvůli jeho vyzvánění.

„Ještě to proti němu použiješ, že jo?“ zeptal se Ethan.

„Nejvíc, jak to bude možné,“ potvrdila jsem.

Když jsme měli vyřízenou kancelář ombudsmana, poslala jsem zprávu Jonahovi – svému partnerovi u Rudé gardy –, v níž jsem mu sdělila, že Noah nás zatáhl do vyšetřování. Jonah byl také Noahův kamarád a kolega z Rudé gardy, takže bylo hodně pravděpodobné, že mu Noah o zmizelých upírech už řekl. Musel se však dovědět, že jsme se té úlohy, takříkajíc, ujali.

NAPIŠ, KDYŽ BUDEŠ POTŘEBOVAT PÍCHNOUT, odpověděl.

Slíbila jsem, že se ozvu, ale tím naše konverzace nekončila.

TAKY SE BLÍŽÍ INICIACE DO RUDÉ GARDY. DETAILY UPŘESNÍM.

Chvíli jsem na tu zprávu zírala a srdce se mi najednou rozbušilo nervozitou. Věděla jsem, že iniciační obřad přijde, ale nevěděla jsem přesně kdy. Nebyla to ani tak iniciace, co mě znervózňovalo, jako spíš závazek vůči Rudé gardě. Můj vztah s Ethanem se právě zvedal ze země a Dům byl v prekérní situaci. Teď jsem v poslání Rudé gardy – v dohled nad Greenwichským prezidiem a nad Domy – věřila víc než kdy jindy. Přesto byl trochu nepříjemný pocit, že se mám oficiálně a nevratně zavázat.

„Problémy?“ zeptal se Ethan a kradmo se po mně podíval.

„Nic, co bych nezvládla,“ ujistila jsem ho a schovala telefon. Doufala jsem, že to bude pravda.

Jedna krize po druhé, říkala jsem si.

Tohle jsem si opakovala mnohokrát, jenže náš svět se tím bohužel málokdy řídil.

Cadoganský Dům měl tři nadzemní patra, všechna stejně luxusní a plná drahého nábytku a okázalého dekoru. Ethanovo apartmá – nyní jsme je sdíleli, ale zařízeno bylo podle jeho gusta – bylo ve třetím patře.

Na schodech jsme potkali Malika, který byl rovněž na cestě do postele, a vyměnili jsme si navzájem informace z večera. My jsme mu řekli o naší návštěvě v uličce; on ohlásil, co se dělo na večírku.

„Oba palce nahoru za catering,“ řekl. „A všichni působili dost přátelsky. Neušlo však pozornosti, že jste odešli. Nálada pak trochu poklesla.“

„Toho jsem se bál,“ řekl Ethan. „Dvě rodiny pořádají večírek a hlavy rodin zmizí? To neznačí nic dobrého.“

„Zbloudilí vědí o tom, že Oliver a Eve možná zmizeli. Někteří mají obavy o své přátele a jsou rádi, že jsme se do toho vložili. Jiní mají strach, že Zbloudilí budou vtaženi do cadoganské politiky.“

Ethan zvedl oči ke stropu, jako by ho tyhle obavy unavovaly. „V politice se angažujeme proto, že se to od nás vyžaduje. Kdyby se upíři chovali jednoduše správně, nebylo by to nutné.“ Pohlédl na mě. „Měli bychom si to nechat vyšít na trička.“

„Není to moc chytlavý slogan, ale mohla bych to zařídit.“

„Tím jsem si jistý. Každopádně děkuju, Maliku, že ses toho ujal.“

„Samo sebou, Můj pane.“

Ethan se trochu zašklebil. „Prosím tě, přestaň mi takhle říkat. Pořád jsi oficiálně Mistr.“

„Vždyť já vím,“ řekl Malik. „Ale stejně jako Merit mě hrozně baví tě rozčilovat.“

Malik odkráčel chodbou, a když zahnul za roh, Ethan ke mně stočil vyčítavý pohled.

Nevinně jsem pokrčila rameny. „Nemůžu za to, že určuju trend.“

Ethan zafuněl, ale vzal mě za ruku a pokračovali jsme do třetího patra a dál po chodbě a přáli dobrou noc upírům, které jsme míjeli.

Luc se vracel do Lindseyina pokoje, který byl jen o pár dveří dál od Ethanova. Vzhledem k jeho obdivnému pohledu, když mu otevřela dveře – i když měla vlasy smotané do neupraveného drdolu a na obličeji měla napatlanou vrstvu něčeho zeleného – jsem usoudila, že jim to klape.

„Avokádová maska,“ vysvětlila dřív, než jsem se stihla zeptat, co to má na sobě za matlaninu. „Na pleť je skvělé.“

„Dělali jste guacamole a zbylo vám, ne?“

„Moje přítelkyně jako salátek,“ řekl Luc. „Mňam.“

„Nechte si to pro sebe,“ řekl Ethan dobrotivě, položil mi ruku na záda a jemně mě vedl chodbou. „A ty se na mě tak nekoukej,“ řekl s pousmáním. „Jsou to tví přátelé.“

„Jsou to strážci.“

„Nenajal jsem je kvůli smyslu pro humor. Proto jsi ty radši dostala funkci Ochránkyně. Od strážců se očekává poslušnost.“

Tím mi hodil docela dobrou udičku. „A od Ochránců ne?“ zeptala jsem se s úsměvem. „Protože jestli jsi ochotný přiznat, že neuznávám tvou autoritu, můžu se podle toho zařídit.“

Chytil mě za ruku. „Nepokoušej štěstí.“

Tenhle večer nepatřil k nejpříjemnějším; díky bohu za maličkosti, které nám připomínaly, že jsme doma.

Použila jsem svůj klíč, který teď visel na jednom kroužku spolu s klíčky od mého Volva a dědečkova domu, a odemkla. Jasně že Ethan měl taky svůj klíč, ale dopřál mi ten obřad.

Jakmile vešel do apartmá, jeho postoj se okamžitě změnil. Jeho ramena se uvolnila, jako by ze sebe shodil plášť moci a autority, který ho obvykle tížil.

V jeho apartmá byly tři místnosti – obývák, ložnice a koupelna. Stejně jako zbytek Domu byly všechny tři místnosti zařízeny v evropském stylu: vysoké stropy, stropní lišty, drahé malby.

Obývák zalévalo teplé světlo lamp a svíček, které byly již připraveny na náš příchod. Kruhy světla kontrastovaly s tmavými stíny, do nichž byly zahaleny rohy místnosti. Příliš velký nábytek byl vyroben z tmavého dřeva. Uměla jsem si živě představit Marii Antoinettu, jak se do podobné místnosti vrací na konci nočního francouzského hýření.

Velkou část obývacího pokoje zabíraly upomínky na staletí Ethanova upířího života. Na stole ležely runy a zbraně, vysoká prosklená skříň hostila vejce vyrobené ze zlata, glazury a drahých kamenů. Kolem vejce byl omotaný drak s rubínovýma očima a to vše bylo vystaveno za sklem a drahokamy se v záři světel magicky třpytily.

To vejce byl dar Peterovi Cadoganovi, Mistrovi, po němž byl tento Dům pojmenován. Dostal ho od člena ruské aristokracie, který byl náhodou svým původem fae. Neznala jsem důvod toho daru, věděla jsem jen, že šlo o jakousi neurčitou „laskavost“ od Petera, ale krása toho vejce byla nesporná.

Jelikož jsem nyní toto apartmá obývala i já, Margot nám na odkládacím stolečku nechala podnos s drinkem a občerstvením. Já jsem dostala čokoládové truffle; Ethan měl lahev perlivé vody. Najít na konci noci zákusek na dobrou noc nebylo vůbec špatné.

Přesto však tento malý luxus nebyl tím nejskvělejším na našich večerech. Tím byl jednoduchý fakt, že jsme byli spolu. Poté, co jsem se dověděla, že ze mě Ethan udělal upírku, jsem ho vyzvala na souboj. Náš vztah měl vypjatou minulost plnou rozchodů a opětovných sblížení, a jeho krátké období smrtelnosti tomu taky moc nepomohlo. Pořád jsem žasla, že se nacházíme ve vztahu, který, jak se zdálo, funguje. On byl paličatý a pořád taktizoval a se svou schopností ovládat se byl až protivný, a určitě vím o chvílích, kdy mi jeho panovačnost lezla pořádně na nervy. Miloval však své upíry a nesporně miloval i mě, a já se snažila být vděčná za každou chviličku, kterou jsme mohli strávit spolu, i za ty prostší, jako třeba rituály před spaním – čištění zubů, oblékání pyžama, příprava oblečení na druhý den.

Zmizel do své šatny, která byla velká asi jako moje bývalá mrňavá ložnice, a zařízená stejně jako zbytek apartmá.

Skopla jsem boty a hodila bundu na postel – jo, a taky bylo fajn mít někoho, kdo po mně každou noc uklidí – a plácla sebou na záda. Povlečení bylo přepychové a nadýchané a já se ponořila doprostředka postele a zavřela oči.

„Takže tvůj první počin coby předsedkyně zábavního výboru nedopadl nic moc,“ zavolal za mnou Ethan.

„Nemůžu dohlížet na každého Zbloudilého upíra.“

„Pravda. Neumíš dohlídnout skoro ani sama na sebe.“

Zakoulela jsem očima, ale vstala jsem a šla k šatně, která by se vlastně dala počítat jako další místnost. Na podlaze ležel tlustý koberec a stěny byly obloženy policemi z třešňového dřeva. Oblečení bylo rozděleno na sekce – bundy, kalhoty, boty, kravaty a kabáty, a v dlouhých nízkých zásuvkách byly další složené věci. Ethan mi velkoryse vyhradil místo v každé z těch sekcí, ačkoli moje jednoduchá garderoba moc prostoru nezabrala.

V prostředku šatny byl úložný prostor, který vypadal jako drahý kousek evropského nábytku, dále kožená lavice na převlékání nebo obouvání bot. Prázdná místa vyplňovala zrcadla a celou místnost ozařovala bodová světla jako dokonale naaranžované pozadí do Vogue.

Ethan nosil téměř každou noc oblek a šatna byla plná dobře padnoucích černých sak a kalhot. Avšak ani hodnota látky a krejčovské práce netrumfly artefakt visící ve výklenku na protějším konci šatny: v ozdobném pozlaceném rámu se nacházela působivá malba od Van Gogha. Byla to krajina za soumraku, zlaté pšeničné pole, nad nímž se klenula tmavě indigová obloha, a na ní se honily pověstné van goghovské víry mračen.

Opřela jsem se o futro, založila paže a obdivovala obraz. Byla to malá, jednoduchá malba, jen několik palců napříč. Ale v tom výjevu byla hloubka, která mě oslovovala… podobně jako upír, který se zbavoval šatstva o pár stop dál.

Ethan měl na sobě jen boxerky a jeho vysoké štíhlé tělo bylo vydáno napospas mému lascivnímu pohledu. Bylo snadné obdivovat ho v čistě estetickém smyslu – jeho tělo připomínalo dokonale vytesanou sochu: křivky a ploché pláně svalů, zlatavá kůže, která se správně už dávno měla poddat upíří bledosti. A na zadní straně jednoho lýtka záhadné tetování, které nevysvětlil ani mně.

Díky bohu netušil, kolik sebeovládání mě stál jen pouhý fakt, že jsem v jeho blízkosti. Ačkoli vzhledem k jeho vědoucnému pohledu, když se naše oči setkaly, možná tušil.

Zavřela jsem oči, abych se zbavila vizuálních efektů. Byl sice fascinující, ale měli jsme naléhavější záležitosti.

„Oliver a Eve,“ řekla jsem. „Co si o tom myslíš?“

„V tuto chvíli se nabízí tolik možností, že nemá cenu teoretizovat. Možná je to čisté nedorozumění. Nebo možná Oliver a Eve reagovali na přezíravost a rozhodli se Noaha a ostatní nějakou dobu nekontaktovat.“

„Možná, že se Oliver a Eve s ostatními hádali kvůli svému rozhodnutí se registrovat. To by asi nikoho nepotěšilo.“

„A Evin telefon v té uličce?“ zeptal se Ethan.

„Možná ho vzteky zahodila? Taková ta reakce ‚jsem naštvaná, protože oni jsou na mě naštvaní, aniž by k tomu měli důvod‘,“ a předvedla jsem, že po něm něco házím.

Ethan zhasnul světlo v šatně a šel ke mně s povytaženým obočím. „Doufám, že to nebyl tvůj nejlepší nadhoz, protože to bylo ubohé.“

Usmála jsem se jeho pokusu o vtip, pokusu o to ukončit naši noc něčím jiným než připomínkou strachu a zoufalství. Slunce vycházelo a my jsme pro Olivera a Eve nemohli nic udělat, když bude slunce na obloze. Mohli jsme však být sami sebou a pro těch pár okamžiků klidu a soukromí v domově, který jsme si společně vytvořili, jsme si mohli užít nějakou radost.

„Ty bys dobrý nadhoz nerozeznal od díry v zemi. A moje atletická zdatnost je bezkonkurenční,“ prohlásila jsem.

Ethan se zarazil s povytaženým obočím, které mě tak iritovalo, položil ruku na kliku a naklonil se nade mnou.

„Tvoje atletická zdatnost?“

„Přesně tak,“ použila jsem jednu z jeho nejoblíbenějších frází. „Mám všechny správné pohyby.“

S pohledem tak žhavým, že jsem málem roztála, mě chytil za ruku a přitiskl mé tělo ke svému.

„Dobře, tak ty máš všechny správné pohyby,“ řekla jsem a jak slunce začalo vycházet, těžkla mi víčka… a on posunul ruce na má bedra a pevně mě k sobě přimknul.

„Vzdala ses mi tak rychle, Ochránkyně,“ zamumlal. Vmanévroval mě zpátky k posteli, což mě nenechalo na pochybách o tom, kam jeho pohyby směřují. Byl to predátor v plné alfa síle… a byl připraven na akci.

Ruce měl na mých bocích a jeho ústa našla ta moje. Jeho polibek byl intenzivní, téměř brutální ve své síle. Byla to přehlídka vzrušení a také jakési vyjádření. Nepochybně projev jeho citů ke mně. Možná i jeho frustrace ze světa.

Moje nohy narazily zezadu do postele. Ztratila jsem rovnováhu, ale podržel mě. „Jsem ve výhodě.“

„Já s tebou ale nebojuju.“

„V tom případě,“ řekl, rukama podebral moje kolena a hodil mě na postel, „není důvod něco zastírat.“

Ethan mě celou zakryl svým tělem. Zrychlil se mi tep, krev v žilách se rozproudila. Jako by moje srdce znalo jeho vůni, jeho tělo i magii a očekávalo jeho kousnutí. Jako by naše upíří přirozenost byla napojená na jinou biologickou úroveň, oddělenou od našich srdcí a myslí, jako by naše predátorské podstaty našly spřízněnou duši.

Šla jsem vstříc jeho polibku a brala plnými hrstmi vše, co nabízel – věci, které mi utekly a které mi tolik chyběly, zatímco byl pryč, zbaven života kůlem, jenž proklál jeho srdce.

Úsvit se blížil a nesl s sebou mátožné vyčerpání, které postihuje všechny upíry. Doteky kůže na kůži a rytmem našich těl jsme se bránili spánku, a když se slunce vyhouplo nad obzor s korunou z oranžové a zlaté, stulili jsme se k sobě a spali, dokud slunce zase nezapadlo.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pravidla hry.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.