Markus Heitz

v nakladatelství

FANTOM Print

Trpaslíci

Trpaslíci

Válka trpaslíků

Pomsta trpaslíků

Osud trpaslíků

Legendy alfů

Spravedlivý hněv

Spalující nenávist

Temné stezky *

Ulldart – Doba temnoty

Stíny nad Ulldartem

Řád vysokých mečů

Znamení temného boha

Před zraky Tzulana

Panovníkova magie

Prameny zla *

Jidáš

Děti Jidášovy

Syn Jidášův

Dcery Jidášovy

Ritus

Sanctum

Krvavé brány

Oneiros

Pohled mrtvého *

* Připravujeme

MARKUS HEITZ

ONEIROS

FANTOM Print

2017

Copyright © 2012 Droemersche Verlagsanstalt Th. Knaur Nachf.

GmbH & Co. KG, M ü nchen, Germany

The book has been negotiated through AVA international GmbH, Germany ( www.ava-international.de ).

Translation © Svatava Kretková

Cover © Dorothea Bylica

ISBN 978-80-7398-881-4 (ePub)

ISBN 978-80-7398-882-1 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.mahet.de

Lidem, kteří se den co den pokoušejí

klepnout smrt přes prsty,

vyrvat jí dny, týdny, roky.

Jako pacienti, jako lékaři, jako ošetřovatelé, jako vědci,

jako záchranáři a vůbec v každém povolání,

na které jsem zapomněl.

Jen to, proboha, nevzdávejte.

PROLOG

„… vám přejeme dobrou chuť k snídani. Zhruba za dvě hodiny, kolem 10:45, přistaneme na pařížském letišti Charlese de Gaulla, přibližně za hodinu postupně zahájíme nalétávací fázi a začneme klesat. Později vám poskytnu další informace. Pokud máte nějaké otázky či přání, jsem vám se svým týmem kdykoliv ráda k dispozici.“ Christine ukončila hlášení, pronesené francouzsky a anglicky s roztomilým přízvukem. Poté uvolnila místo svým kolegyním, které právě začínaly roznášet jídlo.

530 pasažérů ve vždy třech třídách na dvou palubách toužilo po snídani. Hlavní letuška doufala, že jídlo zlepší náladu na palubě. Měli dvě hodiny zpoždění, protože personál na letišti Johna F. Kennedyho v New Yorku byl přetížený. Nebo nestíhal. Nebo byla tamější technika příliš zastaralá. A nestalo se to poprvé.

Christine přejela pohledem kolem sebe. Let AF023 se sedadlo za sedadlem probouzel k životu.

Měla ráda ranní atmosféru. Většina cestujících se už zpola probrala, někteří si dosud zakrývali oči spacími maskami, sedadla sklopená, podřimovali nebo měli na uších sluchátka. Jinde se už někdo koukal na film; vzduchem se neslo tiché ševelení hlasů, kdesi se ve světlem zalité kabině smály děti. Musela se usmát, protože si vzpomněla na svého syna. Olivier, sedm let.

„Dohlédneš, prosím, na sedadlo 81?“ pošeptala jí Marlène, zatímco tlačila z kuchyňky první servírovací vozík. Kolem se linula vůně čerstvě uvařené kávy, smažených vajec, housek a croissantů a pomalu se rozlévala Airbusem A380-862.

„Co je s ním?“

„Ten chlap je otravný. Popíjí už čtvrtou whisky, předtím vysedával u baru a stěžoval si, že má z večeře průjem.“

„Co jedl?“

Marlène zakoulela očima a zůstala stát. „Nejdřív polévku, pak lososa s citrónovou rýží, šafránem a salátem, potom další plátek lososa a dva croissanty s čokoládovou náplní. Dva sáčky buráků, jedno balení brambůrků. S ostrým dipem. Aspoň pokud jsem si všimla. Claire tvrdí, že mezitím spořádal i několik snacků zdarma. Jo, a vyzunknul půl lahve ginu. To by můj žaludek taky neustál.“

„Postarám se o něj.“ Christine ji pokývnutím poslala dál, aby roznesla snídani na hlavní palubě, kde seděla většina pasažérů nejnižší cenové kategorie. U Air France je nazývali trochu tajuplně voyageurs, což znělo lépe než „třetí třída“. V dlouhých řadách za sebou a vedle sebe zde nalezlo útočiště 340 mužů, žen a dětí. Première, první třída, se nacházela v přední části letadla, přísně oddělená od zbytku.

Christine rychle vyrazila, aby mohla co nejdříve vypomoci s podáváním jídla. Postavení hlavní letušky s sebou neslo větší zodpovědnost a o nic menší pracovní vytížení. Aby se dostala k sedadlu 81 a jeho vzpurnému pasažérovi, musela ovšem nejdříve vystoupat na výše položenou palubu. Zde cestovalo 106 dalších voyageurs spolu s 80 affaires z obchodní třídy.

Christine využila nejbližší schodiště a ocitla se na horní palubě; kráčela podél řad affaires a snažila se dostat dál dozadu. Kolem ní se rojili kolegové a kolegyně, podávající cestujícím vpravdě luxusní snídani. Povzdechla si. Zrovna v největším shonu musí jeden z passagiere dělat problémy.

Cestou zdravila pokývnutím letušky, které už začaly servírovat jídlo a tichým bonjour jemně vytrhávaly ze snů poslední spáče.

„Promiňte!“

Christine sebou trhla, když její zápěstí sevřely chladné prsty a přiměly ji zastavit.

„Mohu, prosím, dostat konvičku obzvlášť silné kávy?“

Sklopila zrak a zahleděla se na muže před sebou. Zhruba čtyřicet, oblečený do úplně průměrného, nikterak drahého oděvu. Christine dokázala velmi dobře odhadnout ceny oblečení. Ačkoliv si zjevně mohl dovolit letenku v obchodní třídě, nestály jeho šaty víc než sto eur, včetně bot: džíny, károvaná košile, šátek kolem krku. Rádoby kovboj, ačkoliv soudě podle přízvuku v jeho angličtině nejspíš pocházel ze Skandinávie. Měl nepěstěné, blonďaté vlasy, řídké a rozcuchané, a pod světle modrýma očima tmavé kruhy. Vypadal, jako by se už dlouho pořádně nevyspal. „Monsieur, informuji své kolegyně.“

Muž ji nepustil, jeho oči hleděly pronikavě. Nehybně. „Prosím, vyřiďte jim, že musí být velmi, velmi silná,“ zašeptal chraplavě a přejel si volnou rukou po bledé tváři. Vysoké čelo mu pokrývala tenká vrstvička potu.

Christine si všimla, že na jeho sklopeném stolku stojí čtyři prázdné plechovky od energetických nápojů, a nahnědlé kruhové stopy na jinak čistém umělohmotném povrchu prozrazovaly, že kávu už určitě pil. „Hned to bude, monsieur. Mohl byste mě, prosím, pustit?“

„Silnou! Je to důležité!“ V očích mu zaplálo, pak je sklopil a upřeně se zadíval na plechovky. „Promiňte,“ zašeptal a uvolnil sevření Christininy paže. Potom se schoulil, což nejspíš mělo sloužit jako jakýsi druh omluvy; slovům, která vzápětí zamumlal, nerozuměla.

Christine pokračovala v cestě a předsevzala si, že jakmile se vrátí, vyhledá si mužovo jméno na seznamu pasažérů. Jeho chování nebylo normální. Kromě toho nevypadal, že patří do obchodní třídy. Nakonec ještě bude mít co do činění s feťákem, který nezvládne abstinenční příznaky a začne krátce před přistáním vyvádět. Nebo během něj.

Upravila si  za chůze kostýmek v barvě námořnické modři, doplněný o něco světlejší šátek a brož se symbolem Air France, a vkročila do prostoru voyageurs, kde pasažéři seděli vedle sebe v systému 2-4-2, aniž by se mačkali. Jaký rozdíl v porovnání se starými stroji.

Sedadlo 81. Muž, dokonale vzhůru, v mizerné náladě a se sáčkem na zvracení v ruce. Hučel do svých sousedů, mladé ženy se synem po pravici a orientálce po levici, kteří přikyvovali, ale nezmohli se na odpověď, protože mluvil bez ustání. Gestikuloval. Rozčiloval se.

Christine ho bleskově odhadovala. Přízvuk: italský. Ošacení: kolem pěti set eur, bez zlatých šperků. Kategorie: lakomý obchodník, chvastoun a cazzo.

„Monsieur?“ Vycenila zuby a předvedla úsměv typu „Ty mně můžeš“, který nezbytně patřil do repertoáru každé dobré letušky. Urážka, která žádnou urážkou nebyla.

Prudce k ní otočil hlavu s černými kudrnami, lehce dvojitá brada se mu zahoupala. Bylo mu nanejvýš pětatřicet, ale jako bella figura rozhodně nevypadal. Obklopoval ho nevýrazný alkoholický opar. „Si?“

„Monsieur, kolegyně mi říkala, že se necítíte dobře. Co vám mohu nabídnout ke zmírnění vašich potíží? Tablety černého uhlí nebo…“

„Porca miseria! Je mi na zvracení, protože jsem jedl to francouzské žrádlo!“ vyhrkl anglicky a doprovodil svá slova velmi italským mávnutím ruky, které naznačovalo: S Alitalia by se mi to nestalo. „Navíc máme zpoždění,“ dodal, jako by zdržení letu nějak souviselo s jeho stavem.

Pasažéři v jeho řadě kouleli očima, chlapec si znuděně hrál s barevnou tužkou s malou světelnou diodou. Před orientálcem stála kyslíková láhev, z níž mu pod košili vedla průhledná hadička, aby se znovu objevila u krku. Její dva tenké konce mu vězely v nosních dírkách.

Christine se sklonila k muži. „Monsieur, vaše situace mě velmi mrzí. Kapitán už udělal vše, co bylo v jeho silách, aby minimalizoval časové zpoždění.“ Christine vrhla omluvný pohled na Italovy sousedy za to, že zrovna oni musí snášet takového spolucestujícího. „Pokud jde o jídlo, kolegyně mě informovaly, že jste toho smíchal příliš mnoho dohromady. Smím vám navrhnout…“

Zamračil se. „Vy tvrdíte, že si já sám můžu za to, že zvracím a že mě střeva nutí běhat každých pár minut na záchod?“ Osmdesát jednička vyhodila ruce do vzduchu; na pravém zápěstí tiše zacinkal zlatý řetízek a zableskl se ve světle lampičky na čtení. Vyrytá italská slova nedokázala Christine přečíst. „To si nenechám líbit! Zaplatil jsem spoustu peněz a vy mě tady za to trávíte!“

Christine se zhluboka nadechla a narovnala se. Její úsměv se ještě rozšířil a nabyl na pohrdavosti. „Monsieur, prosím, uklidněte se. Slibuji vám…“

„Chci zpátky polovinu svých peněz,“ zvolal, útočně si ji změřil a současně tlumeně říhl. „Ne, raději plné vrácení ceny letenky, jinak Air France zažaluju.“ V tmavých očích mu blýskalo a ruce si založil na hrudi. „Pokud to bude nutné, odeberu vzorek svého průjmu a nechám ho vyšetřit.“ Pak se prudce zvedl, prosmýkl se kolem sousedů a hlavní letušky a spěchal na toaletu.

Christine pochopila, proč ji Marlène prosila o pomoc. Tentokrát sklidila ona lítostivé pohledy pasažérů. „Musím se vám za tento incident omluvit, messieurs dames,“ oslovila je.

„To je v pořádku,“ odvětil namáhavě dýchající orientálec s hustým černým plnovousem a v tradičním rouchu. Christine si ho pamatovala, protože při odbavování předkládal zvláštní povolení na svou kyslíkovou láhev.

„Tady názorně vidíte, jak se člověk při cestování vzdělává. Můj syn se naučil víc italských sprostých slov, než bude kdy potřebovat,“ dodala mladá žena ironicky. Chlapec se dál lhostejně věnoval své svítící tužce.

Christine vděčně kývla. „Děkuji vám za pochopení, messieurs dames. Zjistím, zda bych mohla zjednat nápravu.“ Neupřesnila, zda tím myslela stav jednaosmdesátky nebo jestli hodlala muže usadit na jiné místo, aby už dál nepokoušela trpělivost a nervy ostatních cestujících. Dvě hodiny vedle profesionálního šťourala se mohly pořádně protáhnout.

V tu chvíli se na konci chodbičky znovu vynořil Ital, tiskl se ke stěně kabiny vedle toalety a kradmo na ni mával.

Christine se k němu vydala a přitom si všimla, že jí zírá na štíhlé nohy. „Monsieur, co pro vás mohu udělat? Došel toaletní papír?“

Ale jednaosmdesátka se chovala klidně. „Odpusťte mi ten výstup,“ hlesl muž tiše, přesto dál prudce gestikuloval, jako by se rozčiloval. „Nechtěl jsem, aby ten Arab pojal podezření.“

„Monsieur? Arab? Nerozumím vám.“

Muž se natočil tak, aby mu nebylo vidět ze sedadel do tváře. „Celou dobu si četl v Koránu,“ zašeptal, „a něco si pro sebe mumlal.“

„V letadlech Air France není zakázáno číst náboženské knihy, monsieur,“ namítla. Náročný zákazník s paranoiou. To jí ještě chybělo. Moc dobře věděla, kam míří. „Dáma na sedadle 53 si předtím četla Bibli a před jedním z pánů v affaires ležel Komunistický manifest. Kvůli tomu nemusejí být hned teroristé.“

„Ta láhev s kyslíkem!“

„Monsieur, Air France udělila tomu pánovi zvláštní výjimku. I když bych vám to neměla říkat, tak pro vaše uklidnění: má nemocné plíce a…“

„Ale on si ji vůbec nepustil.“

Christine musela připustit, že na okamžik znejistěla. „Možná nemusí inhalovat celou dobu?“

Vítězoslavně na ni pohlédl. „Od chvíle, kdy jsme nastoupili, ji nepoužil ani jedinkrát. Na indikátoru stojí off. Znám ten model, můj otec dostával podpůrný kyslík. Ten Arab nemá nemocné plíce, na to vsadím svůj zlatý řetízek.“

Teď v ní opravdu vzbudil podezření, ačkoliv se jí nezamlouvalo, že by mohl mít pravdu. „Bon. Monsieur, nechám to povolení znovu prověřit.“

„Ale to už může být pozdě!“ Popadl ji za paži, na stejném místě, kde se jí předtím dotkl ten muž z affaires se studenými prsty a unavenýma očima. „Máme na palubě jedenáct Arabů. Spočítal jsem je, a jsou na palubách dobře rozmístěni. Předtím spolu postávali u baru a tiše si povídali. Znají se! Ale proč potom nesedí pohromadě?“ naléhal. „Co když patří k sobě a chystají útok? Co když má ten muž u sebe bombu nebo… otravný plyn?“ Rychle se ohlédl přes rameno. „Co budeme dělat?“

„My nebudeme dělat nic, já něco podniknu, monsieur.“ Christine zlobilo, že se jednaosmdesátce definitivně podařilo nakazit ji svým stihomamem. Bylo sice víc než nepravděpodobné, že by se ty italské výplody fantazie ukázaly být něčím víc než pouhou paranoiou, ale bezpečnost byla prvořadá. S více než pěti sty lidmi na palubě nemohla předstírat, že jí nic neřekl. „Vy se vrátíte na své místo, monsieur. Já zkontroluji seznamy pasažérů a mužovo povolení a zahájím bezpečnostní procedury,“ vysvětlila mu rychle, aby ho uklidnila. „Kdybyste si něčeho všiml, předstírejte, že je vám špatně, a já dorazím.“ Christine na něj kývla.

Muž její gesto opětoval a zdálo se, že je hrdý na svůj výkon, pak si na okamžik přitiskl ruku na žaludek. „Vážně mi není dobře,“ dodal. „Ale máte pravdu, můžu si za to sám.“ Navzdory popelavé barvě v obličeji na ni velmi italsky zamrkal a vrátil se na své místo.

Christine už nepřipadal tak úplně nesympatický a spěchala do prostoru pro posádku, aby zahájila prověřování.

„Nezapomeňte na moji kávu,“ ozvalo se naléhavě za jejími zády. „Extra silnou, ano? Jinak hned usnu.“

„Ale ano, monsieur!“ odvětila v chůzi, aniž by se zastavila, což by za normálních okolností nikdy neudělala. Ale teď měla na práci důležitější věci. Ten rádoby kovboj by neměl tak vyvádět. Jako by Air France nabízela mizernou kávu! „Vyřídím to své kolegyni tout de suite.“

Christine dorazila na hlavní palubu, zatímco v airbusu roznášeli poslední porce snídaně. Celá napjatá usedla k počítači, vzala si k ruce seznam cestujících, srovnávala údaje se zasedacím pořádkem a ověřovala informace, které měla k dispozici.

Sporní orientálci pocházeli z různých arabských zemí a ona nenašla nic, co by je mohlo stavět do podezřelého světla.

Pak ale svraštila čelo, protože si přečetla jméno pasažéra vedle jednaosmdesátky – Rub al-Chali.

Matně si vzpomínala, že tak nějak se jmenuje poušť v Ománu. Kdysi se v tamější oblasti hodně pohybovala s jinými aerolinkami, proto se tam do jisté míry vyznala.

Bylo možné, že se muž a poušť jmenují stejně, nebo…?

Měla by se asi obrátit na jednoho z členů bezpečnostní služby. Mezi pasažéry se nacházeli čtyři ozbrojení muži, dva na každé palubě, příslušníci speciálního komanda. Air France je nasazovala při letech do New Yorku a zpět, z preventivních důvodů a jako obranu před únosy extrémistů. Nenápadně, oblečené jako normální cestující.

Rub al-Chali.

Polily ji horko a mráz současně, samou nervozitou si třela spánky. Italské výmysly vypadaly čím dál méně absurdně.

„Proč zrovna na mém letu?“ zamumlala Christine. Rozhodla se, že o svém podezření informuje kapitána. To on musí rozhodnout, co bude dál.

Tommaso Luca Francesco Tremante se vrtěl na sedadle a nespouštěl Araba vedle sebe z očí. Jeho život se momentálně vyvíjel velmi příznivě a on nechtěl, aby tady skončil.

Vydělal peníze na nemovitostech a nadále v tom pokračoval: prodával bohatým Francouzům za výhodné ceny americké domy, kterých bylo na trhu díky krizi v USA víc než dost. Obchody šly dobře. Poslední, po čem Tommaso toužil, bylo nechat se nějakým extrémistou vyhodit do vzduchu, otrávit nebo proměnit spolu s letadlem v projektil, mířící na nějakou francouzskou budovu. Proto ten teatrální výstup.

Za dvacet minut vyvolali milou matku se znuděným dítětem, protože se podle hlášení zúčastnila na palubě nějaké soutěže a teď vyhrála se svým synem místo v první třídě. Oba se zaradovali.

Po dalších deseti minutách se objevil vysoký, statný muž a pohodlně se uvelebil vedle Araba, protože na něj prý byl na hlavní palubě příliš velký hluk. „Jsem moc rád, že se tady uvolnilo místo,“ prohlásil s úsměvem, otevřel si noviny a pustil se do čtení.

Bella donna, hlavní letuška, mu drobným gestem naznačila, že ten muž patří k personálu. Letecký šerif nebo něco podobného.

Tommasa to trochu uklidnilo, přesto si stále dělal starosti.

Arab si počínal normálně, ukusoval croissant, popíjel kávu a četl si v Koránu; záhadná láhev s kyslíkem zůstávala nadále zavřená.

Tommaso doufal, že letecký šerif Araba okamžitě odpráskne, kdyby se měl chovat jen trochu nápadně.

Pobavilo ho, že muslim s chutí pojídá zrovna croissant. Protože podle legendy byl tento rohlík z listového těsta vyroben poprvé po obléhání Vídně Turky, potažmo tedy vyznavači islámu. Osmané chtěli prokopat tunel pod městskými hradbami, ovšem všiml si jich jeden vídeňský pekař a spustil poplach. Protože vítězství bývala s oblibou spojována s pokrmem, ponižujícím soupeře, vyrobili Vídeňané pečivo ve tvaru tureckého půlměsíce. Tolik pověst.

Tommaso netušil, zda je pravdivá. V každém případě se jeho žaludek zjevně příliš nespřátelil se třemi tučnými půlměsíci, které spořádal k snídani spolu s máslem a nugátovým krémem. Nebo za to mohlo rozrušení kvůli teroristům? Nebo ta extrémně silná káva, kterou mu naservírovali, aniž by o ni požádal? Když se pak na ni zeptal letušky, připustila, že byla nejspíš určena pro jiného cestujícího.

Při přistávání si skoro nadělal do kalhot. Proto jakmile se kola airbusu dotkla ranveje a stroj začal zpomalovat, okamžitě si odepnul bezpečnostní pás. V jeho vnitřnostech to vřelo.

„Monsieur, to je nebezpečné,“ upozornil ho Arab přátelsky. „Ještě jsme nezastavili. Kdybychom do něčeho narazili…“

„Zůstaňte sedět,“ přidal se i letecký šerif a káravě se na něj podíval. „Kontrolka připoutání pořád svítí.“

Tommaso ignoroval varování a vysunul se do uličky. „Radši dávejte pozor na toho imbecille vedle sebe,“ vyjel na bezpečnostního agenta. „Určitě si nenaseru do kalhot, když mám záchod jenom pár metrů od sebe. Koneckonců byly drahé.“

Vyrazil, cestou se chytal sedadel, aby neupadl, a blížil se ke spásné toaletě. Airbus dál roloval povážlivou rychlostí po ranveji. Pasažéři ho provázeli pohledem, někteří nechápavě, další se škodolibě usmívali. Přátele si svým malým představením rozhodně žádné nezískal. Přitom je všechny zachránil!

Ještě posledních pár kroků a ocitl se u mísy. Byl také nejvyšší čas. Přísahal si, že se už nikdy nedotkne croissantů, byť by chutnaly sebelépe.

„Monsieur!“ Byl to hlas hlavní letušky. „Okamžitě si běžte sednout!“

„Scusi, nemůžu. Vždyť vy taky chodíte,“ odsekl, zmizel v kabince, zabouchl za sebou dveře a stáhl si kalhoty.

Úleva se dostavila okamžitě a on si šťastně oddechl.

Méně příjemné bylo rozzlobené, káravé klepání na dveře.

„Monsieur, vylezte! Hned!“

Tommaso se zasmál. „Věřte mi, že to byste nechtěla, bella.“ Pohladil si břicho. „Nic se mi nestane. Budu se pořádně držet. Slibuju.“

Další bušení, pak její hlas.

„Monsieur, upozorňuji vás, že neuposlechnout pokyny personálu je zakázáno a plynou z toho sankce.“

Letadlo zlehka zatočilo a odstředivé síly přiměly Tommasa, aby se přidržel umyvadla a postranní stěny.

„To je mi fuk. Zaplatím pokutu. Pořád to vyjde levněji než nové kalhoty,“ zavolal skrz dveře. „Nechte mě v klidu kadit.“ Zaregistroval, jak je v kabince teplo. Zdálo se, že ventilace nefunguje.

„Monsieur, varuji vás…“

V reproduktoru nad ním to zapraskalo, pak se ozval ženský hlas a oznámil, že bezpečně přistáli. Hlášení doprovázel tichý potlesk cestujících. „Prosím, zůstaňte v zájmu své bezpečnosti připoutáni, dokud letadlo nezastaví a nezaujme parkovací pozici.“

Za jeho dveřmi mezitím zavládlo ticho. Už žádné výhružné klepání, žádné příkazy podrážděné hlavní letušky.

„Že teď nepřivedete toho chlapa s bouchačkou?“ Burácení a klokotání v jeho střevech prozatím ustalo, ale stále se necítil dobře. Navíc toaletní papír nepatřil k nejměkčím. Zadek mu už určitě svítí červeně jako paviánovi.

„Děkujeme vám, že jste letěli s Air France…“ ozvalo se z reprobedny zapuštěné do stropu, ovšem hlášení přerušilo pronikavé, nepříjemné praskání jakoby od rušičky.

Tommaso si musel zakrýt uši, vysoké pískání mu trýznilo ušní bubínky a způsobovalo bolest hlavy.

Pak náhle zavládlo ticho.

„Co to bylo?“ Tommaso vstal, spláchl, natáhl si kalhoty a umyl si ruce.

Řev motorů stále neutichal, Airbus A380 dál čiperně ujížděl po letištní ploše a hledal si místo. Zdálo se, že piloti mají naspěch.

Tommaso se na sebe podíval do zrcadla, osušil si obličej a pak na sebe mrkl. Kriticky si promnul masitou bradu. „Už jsem vypadal líp,“ utrousil, odemkl dveře a otevřel kabinku. „Ciao, bella! Pokud mě chcete za každou cenu…“

Skoro klopýtl o tělo u svých nohou a poznal v něm hlavní letušku, ležící bez života. Upadla? Oči měla široce otevřené, žádné zranění ovšem neobjevil. Infarkt? Mrtvice?

„Maledetto!“ Okamžitě se k ní sklonil a snažil se nahmatat puls na krční tepně, ale žádný nenašel. „Pomoc!“ zařval a rozběhl se do uličky mezi sedadly. „Je na palubě nějaký…“ Tommaso ztratil řeč: Cestující seděli na svých místech, údy ochablé, hlavy na prsou či na rameni, někteří viseli přes opěrky. Co se tady stalo? Přece nemohli všichni najednou usnout.

Hrobové ticho.

Tommasa se zmocnila panika, protože si vzpomněl na Arabovu láhev s plynem, a okamžitě zadržel dech. Jedovatý plyn! Tak přece měl pravdu!

Rychle přistoupil k jednomu ze sedadel a začal cloumat krytem nad ním, až jako malým zázrakem odskočil a uvolnil kyslíkovou masku.

Vousatý Arab seděl na svém místě jako všichni ostatní; oči měl otevřené, ruku na tlakovém ventilu láhve, která byla puštěná nadoraz. Její obsah se s tichým syčením rozléval kabinou.

Airbus dál rychle roloval vpřed. V kokpitu si útoku zjevně nepovšimli.

Ozvala se rána a letadlo se otřáslo a rozkymácelo.

Tommaso vyhlédl z okýnka a pochopil, že airbus porazil dvoje naloďovací schůdky. V pronikavém světle reflektorů divoce pobíhal pozemní personál, letadlo doprovázely vozy s otáčejícími se žlutými světly. V dálce zazářily modré majáčky.

V tu chvíli mu na mysli vytanula strašlivá myšlenka, že plyn pronikl až k pilotům! To by vysvětlovalo, proč A380 nebrzdí.

Před ním se vynořily konzoly terminálů.

Nepochyboval o tom, že v kokpitu sedí teroristé a snaží se airbus navést na jednu z budov.

„Porca miseria!“ Před Tommasovým vnitřním zrakem vyvstalo peklo hroutících se hal, vytékajícího kerosinu, výbuchů a plamenů, smrti a zkázy.

Pohled mu padl na mrtvolu leteckého šerifa s jedním okem otevřeným, druhým zavřeným. Levačka mu spočívala na rukojeti poloautomatické pistole, kterou už ale nestihl tasit.

Co by si měl počít? Utéct nebo risknout hrdinský útok na teroristy v kokpitu? A pokud chtěl ven, tak jak? Na nouzové skluzavky a podobné věci mohl zapomenout, dokud byl stroj v pohybu. Ale dveře do kabiny pilotů nebyly vlastně neprorazitelné a nezdolatelné?

Cítil pot, stékající mu po zádech a vsakující se do košile.

Vzápětí byl každého dalšího rozhodování ušetřen, protože čumák airbusu narazil do terminálu 2E, a aniž by zpomalil, zabořil se do konstrukce ze skla a oceli.

Jedna turbína spektakulárně vybuchla, vyrazila z malých, oválných oken v zadní části letadla polykarbonát a vyslala do vnitřního prostoru plápolající ohnivé jazyky.

Tomassa vymrštil náraz dopředu, takže narazil do sedadla a v bezvědomí se zhroutil do uličky. Kolem něj se šířilo peklo, jehož se tak obával.

I

Dívka:

Po všem je! Ach, po všem!

Odejdi, zuřivý kostlivče!

Odejdi, drahý, mladá ještě jsem!

A nevztahuj na mě spáry své.

Smrt:

Krásko něžná, ruku mi podej!

Přítel jsem a nepřicházím trestat.

Zuřivost cizí mi je! Na mysli neklesej,

v mém náručí klidně budeš spát!

Matthias Claudius (1740-1815), Smrt a dívka

Lipsko, Německo

Konstantin se podíval na hodiny, které visely na stěně vedle dveří a prozrazovaly, že je krátce po deváté.

Čekala ho práce a zaměstnanci Ars Moriendi, jeho firmy, kterou rád žertovně nazýval Odpočívej v pokoji, s.r.o., stejně jako se jmenoval pohřební ústav v komediálním hororu s Vincentem Pricem, Peterem Lorrem a Borisem Karloffem v hlavních rolích. S jejich vražednými metodami ovšem neměli jeho lidé nic společného.

„Tak do práce, panstvo. Nebo ještě panují nějaké nejasnosti? Pozítří znovu vyrážím na cesty, ale zastihnete mě na mobilu.“

Zaměstnanci v malé kanceláři zavrtěli hlavami.

Jedenáct mužů a žen se do místnosti vtěsnalo jen s obtížemi, většina musela stát. Právě si společně prošli týdenní plán: pár obyčejných pohřbů na místních hřbitovech, dvě repatriace do zahraničí, dva obřady do moře, z toho jeden do Atlantiku a druhý do Baltu; k tomu čtyřiadvacetihodinová pohotovost na telefonu pro případ nových úmrtí.

V Lipsku každoročně umíralo přibližně 5 600 lidí, což představovalo v průměru patnáct mrtvých denně. Jeden obřad stál přibližně 5 000 eur. Takže spousta práce a vyhlídek na vysoký výdělek, pročež byl také počet místních pohřebních ústavů adekvátně vysoký. To ovšem na druhou stranu redukovalo příjmy.

Firma Ars Moriendi se těšila velmi dobré pověsti, a to díky němu, mladému šéfovi s dobrými nápady a klidnou rukou, jehož si velmi vážili i za hranicemi Lipska. Proto pravidelně dostával zakázky v celé Evropě, což mu zajišťovalo bonusy a proplacené cesty.

„Výborně. V tom případě vám přeji hezký den.“ Konstantin se zahleděl na dva mladé muže, kteří se zvedli jako první. „Maiku, Floriane, pokud přijde zakázka, vyrazíte k případu vy dva. Jasné?“

Přikývli.

„A ještě jednou zkontrolujte chlazení ve čtvrtém voze kvůli té přepravě k Atlantiku. Celý týden má být horko a cesta dodávkou trvá dva dny. Abyste se nedočkali nepříjemného překvapení, až budete vytahovat monsieur Contignaca z rakve.“ Konstantin vstal, zatímco jeho lidé jeden po druhém odcházeli a dávali se do práce.

Mám dobré spolupracovníky. Vestoje popíjel čaj a vyhlížel oknem na vozový park, kde se jeho lidé rozcházeli k autům. K jejich rutině patřilo vyzvedávání kytic, příprava pohřbů na nejrůznějších místech, spousta papírování a dalších činností. A všechny úkony musely být provedeny s veškerou důstojností, jak se slušelo a patřilo.

Na rozdíl od některých kolegů nebylo Konstantinovo jméno spojováno s podvody, předraženými službami ani laxním a nevhodným zacházením se zemřelými. Mrtvola mohla přísně vzato představovat jen bezduchou schránku, ovšem kdysi bývala milovaným rodičem, milovaným dítětem či milovaným přítelem.

Zrak mu padl na vlastní odraz ve skle. Potřebuju nutně k holiči. Tmavě hnědé vlasy ho šimraly na šíji a navzdory gelu odmítaly držet tvar, jaký si představoval. Přesto vypadal na čtyřicetiletého muže stále obdivuhodně dobře. Většina lidí ho odhadovala na konec dvacítky, a nevděčil za to nějakým krémům či kosmetickým operacím. Když se ho ptali na jeho tajemství, vždy odpovídal, že mu mládí zachovává smrt. A že formalin, který si píchá, funguje líp než botox. Funebrácký humor.

Zatímco Maik a Florian zamířili do dílny, ze dvora odjížděly černé vozy.

Konstantin se odloudal do předpokoje, kde seděla sekretářka Mendy Kawatzkiová a řídila vše, co bylo třeba řídit, od schůzek až po požadavky. „Kde vězí náš uchazeč, krásko?“

Mendy, pětatřicátnice a dobrá duše podniku, si ho změřila přes okraj černých brýlí. „Proč jste si nechal vousy? Vypadáte jako Johnny Depp ve filmu…“

„Doufám, že nemyslíte Jacka Sparrowa?“

„Ne. Sice taky bydlíte na lodi, ale měla jsem na mysli… Jak se jenom jmenoval?“ Všimla si na své blůzce odepnutého černého knoflíčku a zapnula si ho. „S Jolie. V Benátkách.“

„Cizinec.“ Konstantin se usmál. Ten film viděl a hercovy vousy mu vůbec nepřipadaly špatné, což bylo také příčinou jeho změněné vizáže. Johnnymu Deppovi se ale opravdu nepodobal. Obličej měl podlouhlejší a tváře propadlejší. „Nesluší mi?“

Mendy se usmála. „Ale ano. Ale vždycky, když si zvyknu, jak vypadáte, tak něco změníte.“ Pokrčila rameny a ukázala na monitor. „Ten stážista nám poslal e-mail. Přijde o půl hodiny později, protože si ještě musí obstarat osvědčení.“

Konstantin rozladěně zabručel. „No to si vzpomněl brzo.“ Přistoupil ke dveřím, které vedly před střízlivou chodbu do pracovního prostoru. „Až dorazí, hned ho za mnou pošlete. Už začnu.“

Zkoumavě se na něj podívala. „Ale nebudete na něj moc tvrdý?“

Neubránil se úsměvu. „Přimlouváte se za něj, paní Kawatzkiová?“

„Ne. Ale vypadá sympaticky.“

„A jde pozdě. Díky tomu by si zasloužil pohled na pana Meiningera.“ Konstantin se ušklíbl. „Díky vám jej zůstane ušetřen.“

Úpravu pana Meiningera nebo spíše toho, co z něj zbylo, bylo možno označit za těžce vydělané peníze: muž v nejlepším věku, který spadl po prohýřené noci do jednoho z lipských kanálů a utopil se v něm, aby ho pak odnesl proud a po týdnech ho zděšení kolemjdoucí našli u náspu. Když policie uvolnila jeho tělo, pozůstalí pana Meiningera pověřili Ars Moriendi vyzvednutím jeho nafouklé, rozmáčené a skalpely patologů rozřezané mrtvoly.

Pohled a především zápach, vycházející z pana Meiningera, by měly stačit k tomu, aby i toho nejotrlejšího uchazeče o místo poslaly do mdlob. Ledaže by se předtím ještě párkrát pozvracel; to by mohlo znamenat další malér.

Konstantin si ukázal na hodinky. „Ale pokud přijde pozdě o víc než půlhodinku, má smůlu. Pak zvolíme tvrdou metodu.“

Prošel dveřmi a kráčel vykachlíkovanou chodbou, která lehce páchla dezinfekčními prostředky a vedla do vlastní přípravny. Dva světy Ars Moriendi.

Jméno své firmy nezvolil Konstantin náhodou či snad proto, že by latinský název zněl lépe než Pohřební ústav či Pieta.

V překladu ten název znamenal Umění umírat a vztahoval se jednak na křesťanskou literaturu, která vznikala v pozdním středověku a měla lidi v křesťanském smyslu připravit na smrt, jednak na zacházení s mrtvými a jejich přípravu na náležitý a důstojný pohřeb.

V neposlední řadě představovalo umírání pro Konstantina opravdové umění.

Literatura doslova přetékala nejrůznějšími pověstmi o nesmrtelných, jako jsou zombie, upíři či nemrtví, existovaly kletby, tinktury, alchymie, magie, božské působení, pakty s ďáblem a mnoho dalšího.

Naproti tomu on sám měl svůj vlastní, jedinečný způsob, jak zacházet se smrtkou.

Konstantin vkročil do šatny a převlékl se z černých látkových kalhot a černé polokošile do teplákové soupravy stejné barvy. Stoprocentní polyester, protože jen umělé vlákno bylo možno vypráním beze zbytku zbavit pachů a skvrn. Kromě toho se dal nahradit levněji než bavlněné oblečení.

Na úbor si navlékl bílou zástěru s dlouhými rukávy a na ruce světle fialové gumové rukavice. Na pohodlné sportovní boty si obul umělohmotné návleky.

Můžeme začít. Konstantin prošel létacími dveřmi a vstoupil na pracoviště.

Nejdříve ze všeho zapnul MP3-přehrávač. Přístroj náhodně vybral píseň a vzápětí se z reproduktorů vylinula směs slavnostních, těžkých kontrabasů a syntetických prvků lipské kapely Lambda. Nádherný zpěvaččin hlas zaplavil pětadvacet čtverečních metrů velký dlážděný prostor milostnou písní. Někteří by možná považovali tuto hudbu za nevhodnou, ale Konstantinovi nepřipadala nikterak v rozporu s tím, k čemu se chystal.

Jeho říše, jeho pracoviště. Uprostřed stály dva výškově nastavitelné kovové stoly s odtokovým systémem a ruční sprchou, podél levé stěny vedl průchod do chladicí komory. V rohu se nacházel velký dřez a nad ním visela skříňka, ukrývající nejdůležitější pomůcky, které Konstantin potřeboval. Chirurgické nástroje, skalpely, nůžky, prášek na ošetření ran, speciální tekutý obvaz, zvlhčující krém. Nechyběly ani tuby s vazelínou, laky na vlasy a celá baterie líčidel spolu s fénem a kartáčem. A samozřejmě potřeby na šití a fixační páska. Každý, kdo někdy viděl detektivku, by musel mít dojem, že se ocitl na patologii či na operačním sále.

Ke službám Ars Moriendi patřilo mrtvé upravit, omýt, nakrémovat a obléci, i když neměli být před pohřbem vystaveni. Muže navíc oholili, ženy nalíčili. Jako předloha sloužily fotografie, dodané rodinnými příslušníky.

Pokud si pozůstalí přáli vystavení a mezi okamžikem smrti a pohřbem uplynuly celé dny, přicházelo na řadu Konstantinovo umění thanatopraxe. Z toho důvodu byl pravý stůl vybaven čerpacím systémem, s jehož pomocí byla mrtvému z těla odstraněna krev a žíly naplněny speciální růžovou tekutinou, která pronikala až do těch nejmenších vlásečnic. Díky ní se mrtvému vracela zpět přirozená barva pokožky. Směs chemikálií, kterou Konstantin sám připravoval, sestávala do určité míry z formaldehydu, který zastavoval proces rozkladu.

Jednoduše řečeno zajišťoval mrtvolám trvanlivost, takže už nebyly odkázány na chlazení a dokázaly vzdorovat i těm nejnáročnějším povětrnostním podmínkám. Příbuzní a přátelé tak mohli procházet kolem rakve, aniž by je obtěžoval zápach či jiné projevy hniloby.

Konstantin se zadíval na seznam mrtvých, kteří byli dnes na řadě, a přelétl informace zaznamenané u prvního jména. To bude snadný případ. Přesně ten pravý pro pondělní ráno.

Odešel do chladírny a vzápětí dostrkal do úpravny máry s Gerdem Pamukem, jednaosmdesát let.

Odhadoval, že muž zemřel poklidnou smrtí. Maik včera přivezl jeho tělo z domova pro seniory. Infarkt, stálo v úmrtním listu, krátce po kávovém dýchánku. Mrtvolu uložili do obvyklého plastového pytle, a sice našikmo, nohama dolů, aby krev neproudila do hlavy a nezbarvila tvář do fialova.

Blízcí Gerda Pamuka vyjádřili přání starého pána ještě naposledy spatřit. V otevřené rakvi. Mělo k tomu dojít dnes dopoledne, ve smuteční síni číslo jedna v Ars Moriendi, a tak ho Konstantin upravoval. A to s veškerou úctou.

„Podíváme se, kolik toho budu mít na práci.“ Otevřel pytel.

Nejdříve vykoukly řídké stříbřité vlasy, pak vysoké, vrásčité, hnědavé čelo, následované zbytkem přívětivého stařeckého obličeje. Mrtvý působil se svou bledou, voskovou kůží doslova jako loutka. Oči měl zavřené, ústa lehce pootevřená. Z plastového pytle vycházel nasládlý zápach. Hnilobné bakterie pracovaly rychle, navzdory uložení těla v pěti stupních.

Gerd Pamuk byl droboučký, jeho vrásčité tělo tvořilo jen málo masa. A tak ho mohl Konstantin sám bez problémů zvednout na stůl. Díky ztuhlosti chladného těla, způsobené rigorem mortis, to bylo ještě snazší.

Konstantin si všiml starého tetování na levé paži. Po zbrázděné kůži plul světle modrý a jednoduše provedený dvoustěžník, pod ním se rýsovalo nečitelné jméno. Možná býval Gerd Pamuk kdysi námořníkem, s děvčetem v každém přístavu? Stále na palubě, za každého počasí. Dvě velmi staré jizvy po kulkách v levém rameni naznačovaly, že bojoval ve druhé světové válce. Stařičký mariňák definitivně opustil loď svého života.

Napadlo ho, že by mohl zemřít? Smrt nejspíš zastihla pana Pamuka nevhod, uprostřed čaje o páté a v kruhu dam, těšících se ze společnosti čiperného důchodce.

Někdo zaklepal.

„Dále,“ zvolal Konstantin a napjatě se zahleděl k lítačkám. Slyšel kroky v šatně a věděl, že to není Mendy Kawatzkiová. „Doufám, že už jste převlečený?“

„Ano, jsem, pane Korffe,“ zazněla odpověď. Do místnosti vkročil mladík s vlasy obarvenými na černo, piercingem v nose, čtyřmi kroužky v každém ušním lalůčku a očima obkrouženýma černou tužkou. Gotik, kterých nebylo v Lipsku zrovna málo. Mohlo mu být něco přes dvacet. „Jmenuji se Jaroslaf Schmolke,“ představil se. „Musím se omluvit za pozdní příchod. Můj bývalý zaměstnavatel mi zapomněl poslat osvědčení.“

No super. Konstantin si v duchu povzdechl. Gerd Pamuk spočíval na stole mezi ním a potenciálním učněm jako barikáda. „Nemějte mi to za zlé, ale nejste náhodou fanoušek Six Feet Under nebo NCIS?“ Od chvíle, kdy se objevily podobné seriály, zavalila soudní medicínu vlna uchazečů, a také Ars Moriendi zaznamenal rostoucí zájem o praxi v oboru. Většina kandidátů to ovšem po tvrdých zkušenostech vzdala. „Neměl byste mít o této práci žádné falešné představy.“

Jaroslaf zachoval klid; zdálo se, že mu nevadí ani pohled na mrtvého. „Ne, pane Korffe. Předpokládám, že narážíte na tu forenzní specialistku v NCIS, která si hraje na tuctového gotika? Mohu vás ujistit, že můj zájem o tuto práci nijak nesouvisí s módou nebo nějakým klišé.“

Mluvit umí. Konstantin už měl co do činění s těmi nejpodivnějšími ptáčky, kteří u něj chtěli začít – od bývalých řezníků až po esotericky laděné učitelky jógy. Pokynul mladíkovi, aby přistoupil blíž. „Takže jste po škole vykonával ještě jiné povolání?“

„U záchranné služby. Znám pohled na lidské tělo v nejrůznějších podobách.“ Jaroslaf se usmál. „Tenhle pán vypadá ve srovnání s motorkářem po nehodě ještě zatraceně dobře.“

Konstantin přikývl a vzklíčila v něm naděje, že konečně objevil zdatného adepta. „Můžete mi trochu pomoci a přitom si promluvíme.“ Postříkal tělo mrtvého dezinfekčním prostředkem a vsunul mu pod krk umělohmotnou podpěrku. Jaroslaf navinul na pinzetu vatu, namočil ji do alkoholu a Konstantin s ní vyčistil panu Pamukovi uši. Dalšími dvěma vatovými smotky přejel po bílých řasách a prostoru pod nehty. Stejně pečlivě ošetřil oční důlky, nos a ústa, aby odstranil veškeré nečistoty. Jinak by se vytvořily zárodky, způsobující ošklivý zápach. Všiml si, že zubní protéza sedí jen volně. „Odešel jste ze zácviku u jednoho z mých kolegů, jak jsem se dočetl?“

„Ano. Nebyl dost dobrý.“

„Aha. A proč si to myslíte?“

„Byl nedbalý a nedokázal mi zprostředkovat znalosti thanatopraxe, které mě zajímají. Zato vy, pane Korffe, jste považován za nejlepšího thanatologa v Německu, a pokud je mi známo, i v celé Evropě.“

Konstantin se usmál. „Kdo to tvrdí?“

„Píšou to v odborných časopisech. Volají vás k obzvlášť těžkým případům, nebo když jiní členové vašeho cechu odmítnou balzamování s předchozí rekonstrukcí.“ Jaroslaf hovořil tiše, ale rozvážně. Nevtíravým, příjemným hlasem.

Konstantin pustil ruční sprchu a opláchl mrtvého studenou vodou. Teplá svědčila bakteriím. „Podejte mi, prosím, fotografii pana Pamuka, leží na skříňce,“ požádal Jaroslafa a otřel vrásčitou, voskovou tvář měkkou houbou. Ošetřil bílé vlasy trochou šampónu, pečlivě ho vypláchl a osušil kadeře ručníkem. „Postavte se tamhle a držte tu fotku.“ Pak vyfénoval kštici stejně jako na fotografii; přístroj přehlušil další písničku od Lambdy, která se příznačně jmenovala Charón. „To je přesně můj song. Proč jste se chtěl naučit umění thanatopraxe? V Německu není vystavování mrtvých příliš rozšířené. Pohybuje se mezi pěti a deseti procenty, jak jistě víte,“ zeptal se, zatímco vypínal fén.

„V Anglii je to devadesát procent,“ vyhrkl mladý muž, jako když střelí. „Mám v plánu odejít po pár letech praxe do zahraničí. Někam, kde je teplo a kde bude mých služeb zapotřebí.“

Chytrost mu taky nechybí. Konstantin měl velmi dobrý pocit z tohoto uchazeče, který si s sebou přinášel anatomické znalosti a respekt, ale nechyběla mu touha dále se vzdělávat. „Co víte o původu thanatologie?“

Zdálo se, že Jaroslaf s takovou otázkou počítal, protože bez váhání odpověděl. „Jean Nicolas Gannal, francouzský důstojník a chemik, narozen 1791 v Saarlouis. Kromě několika dalších vynálezů se proslavil svými balzamovacími metodami.“

„Jak se k tomu dostal?“

„Nechtěl vracet těla mrtvých vojáků jejich blízkým hrozně zmrzačená či znetvořená. Šlo mu o to, aby si na své milované uchovali co nejhezčí vzpomínku, ne aby je viděli jako zpráchnivělý, roztrhaný kus masa.“

Konstantin uznale přikývl. Z toho kluka by mohlo něco být. Opatrně masíroval mrtvému tváře od spánků až do středu, aby uvolnil posmrtnou ztuhlost. Když dokázal pohnout čelistmi a otevřít ústa, obezřetně nasypal panu Pamukovi do pusy a do nosu pudr. „Víte, co jsem právě udělal?“ Úmyslně zakryl štítek na dóze.

„To musel být ardol. Pudr, který váže zápach a vlhkost a který při kontaktu s tekutinou ztuhne v pevnou hmotu. Většinou se používají i kousky vaty, aby se zabránilo úniku tělesných tekutin. Nebo tvarovací vosk, ten funguje taky.“ Jaroslaf stále držel ve vzduchu fotografii. „Mimochodem, můj předchozí šéf tohle nedělal. To jsem myslel tím ‚nedbalý‘.“

„Víte toho už spoustu. Klobouk dolů. Podejte mi krytky na oči a krém ze stolu, prosím.“

Jaroslaf mu předal půlkulaté, hladké poloskořepiny a malou tubu.

„Díky.“ Konstantin nanesl adhezní substanci a nasadil mrtvému krytky na víčka, aby se během defilé neotevřela. Podobnému šoku pro návštěvníky a rodinné příslušníky bylo třeba se vyhnout. „Můžete se vrátit nahoru a vyřídit paní Kawatzkiové, že to místo na zkoušku dostanete, pane Schmolke. Pokud se mnou budete pracovat na zemřelých, můžete si ty náušnice a černou tužku klidně nechat, ale pokud jde o kontakt se zákazníky, budete muset bohužel vystupovat trochu tradičněji.“

„Samozřejmě, pane Korffe!“ Jaroslaf doslova zářil. „Smím vás pozorovat, dokud nedokončíte práci?“

U většiny jiných žadatelů by měl Konstantin dojem, že se mu snaží vlichotit do přízně. U Jaroslafa nikoliv. Projevoval skutečné nadšení pro práci, pro řemeslo, pro poslední službu mrtvému. To se tak často nevidí. „Můžete. Odložte tu fotku, prosím, a dopravte sem světlou rakev.“

„Dáme do ní ardol?“

„Ne. Za tak krátkou dobu žádné tekutiny neuniknou. Posypání dna tedy můžeme vynechat.“

Jaroslaf odspěchal.

Vážně nad prací uvažuje. Konstantin mezitím sešil skrz ústní dutinu patro, rty a bradu, aby se později čelisti nerozevřely jakoby k výkřiku. Ligatura, jak se tomuto postupu říkalo. Nikterak snadná práce, protože Konstantin používal zvláštní metodu. Protáhl nit nosní přepážkou a dál zepředu podél horních řezáků a pod kůží kolem spodní čelisti, aby nakonec zavázal konce. Rty samotné nesešíval. Protože zubní protéza neseděla pevně, vsunul pro jistotu za rty ústní tvarovku z obloukovitého plastu a pak ji natřel narůžovělou vazelínou. Hotovo.

Mezitím se vrátil Jaroslaf a mlčky ho sledoval, vstřebával každý jeho pohyb a asistoval mu, jako by celý život nedělal nic jiného. Ale když sáhl po nůžkách a chystal se rozstřihnout hezký šedivý oblek, který pan Pamuk určitě nosil jen svátečně, Konstantin zasáhl.

„Copak máte v plánu?“

„Rozstřihnout ho, abychom mohli věci jen tak přehodit. Můj šéf to tak dělal.“ Odložil nůžky. „Myslel jsem si, že to není správné.“

„Podle mého názoru by něco takového neměla provádět žádná seriózní pohřební služba! Šaty se řádně oblékají, a nikoliv rozstříhávají,“ vysvětloval Konstantin svůj názor. „Pokud by oděv nepasoval, požádám blízké, aby přinesli jiný.“ Kývl na Jaroslafa. „Zapamatujte si to.“

Oblékli mrtvého a společnými silami ho uložili do připravené rakve.

Konstantin uložil hlavu pana Pamuka na polštář, zakryl mu nohy bílou dekou a masíroval mu ztuhlé prsty, aby je mohl složit jako k modlitbě. „Dobrá práce,“ propustil nakonec Jaroslafa. „Svlékněte si zástěru, vyhoďte rukavice a návleky, vydezinfikujte si ruce a zajděte nahoru za paní Kawatzkiovou. Vaše zkušební doba tímto začala. Od pondělí vždy v devět hodin na poradě.“

„Děkuji, pane Korffe!“ Mladý muž ho poslechl a zmizel v šatně, odkud se vzápětí ozval přidušený výkřik radosti.

Konečně někdo, kdo je k něčemu. Na gotiky je spolehnutí. Konstantin se ušklíbl a s pomocí velkého štětečku poprášil mrtvému tvář kosmetickým práškem, poslední úkon, než vyjel s rakví na chodbu. Pak se vrátil do místnosti, uklidil nástroje a vrátil všechno na místo.

Když se převlékl, odvezl Gerda Pamuka do smuteční síně číslo jedna a pomocí svíček a tiché klasické hudby navodil prostředí, v němž se budou moci příbuzní se starým pánem rozloučit a oddat se bolesti nad ztrátou. V naprostém soukromí.

Líbila se mu slova, která si mrtvý ještě za života vybral pro svůj náhrobek:

Až začne padat listí,

přijdeš na hřbitov

hledat můj kříž.

Nalezneš ho

v malém koutku.

A poroste tam

spousta květin.

Ačkoliv se jako funebrák setkal už s mnoha citáty, vkusnými i nevkusnými, s řádky Lorenza Stecchettiho se setkával poprvé. Kombinace loučení a povzbuzení se mu zamlouvala.

Konstantin se vrátil k Mendy, která vypadala velmi potěšeně. „Co je to s vámi?“

„Vy jste toho mladíka zaměstnal,“ zvolala s přemrštěným nadšením. „To je skvělé!“

„Je dobrý, bez ohledu na to, co si obléká a jaké ozdoby nosí. Byl bych mizerný šéf, kdybych to nepoznal a neocenil. A ještě ho čeká zkušební doba.“ Nechal si od ní podat černé sako, visící v šatní skříňce, a oblékl si ho na polokošili.

Truchlící dorazí za hodinu a Konstantin se řídil tím, co předtím řekl Jaroslafovi: tváří v tvář zákazníkovi je třeba vždy vypadat profesionálně. Sako zakrývalo písmena vytetovaná na vnitřní straně jeho pravého předloktí. Nosil tato varovná slova na kůži už jednadvacet let a v nejedné těžké hodině ho uchránila před chybou. Chybou, která by stála nevinné lidi život.

Letmý pohled do zrcadla mu prozradil, že může v tomto ustrojení předstoupit před pozůstalé. Černé sako příliš nezdůrazňovalo jeho sportovní postavu. „Pamukovi za chvíli dorazí, všechno je připraveno. Vyřídila jste papíry?“

„Ano, samozřejmě.“ Mendy měla podle všeho stále radost z nového učně. „Ach, než zapomenu: Ars Moriendi dostal naléhavou zakázku ze zahraničí. Dorazila e-mailem.“

„Kde?“

„V Paříži. Stojí tam, že je třeba jednat pokud možno ihned.“

Konstantin se zamyslel. Pozítří musel do Moskvy. Na zajížďku do hlavního města Francie příliš času nezbývalo. Škoda. „Pošlete…“

Mendy zavrtěla blonďatou hřívou. „Žádali výslovně vás, nejlepšího thanatologa v Evropě.“ Chystala se mu podat vytištěný e-mail, když tu se u vchodových dveří ozvaly hlasy. Blízcí Gerda Pamuka.

„Přepošlete mi tu zprávu,“ poprosil ji tiše a vydal se vstříc lidem, kteří nejistě vkročili do vstupní haly firmy, aby je uvítal a zbavil bázně. Ze smrti milovaného dědečka, otce, přítele a při pomyšlení na vlastní smrtelnost.

Cospudenské jezero, Lipsko, Německo

Konstantin seděl na horní palubě Vanitas, svého hausbótu, a vychutnával si poslední sluneční paprsky nádherného dne, třpytící se na hladině Cospudenského jezera.

Po práci si ještě zašel do Gewandhausu, vyslechl si veřejnou zkoušku koncertu Symfonie č. 5 d moll Felixe Mendelssohna-Bartholdyho, takzvané „Reformační symfonie“, a obdivoval pohlednou plavovlasou cellistku, jak už ostatně činil celý rok.

A ona se na něj usmívala. Jako už ostatně činila celý rok.

Byl to jejich rituál, utvářející mezi nimi neuvěřitelně pevné, nevyslovené pouto. Dokud seděli v koncertní síni, tvořili pár. On tam dole, ona nahoře.

Nic víc se mezi nimi nestalo, i když by se to Konstantinovi líbilo, a cellistce nejspíš také. Jmenovala se Iva Ledwonová, bylo jí pětadvacet, vystudovala hru na cello a pocházela ze Stralsundu, jak vyčetl z jejího životopisu na internetu.

Neopovažoval se prohloubit jejich kontakt, protože neměl náladu na tajnůstkářství.

Protože by se ocitla v příliš velkém nebezpečí…

Na nenaplněnou lásku byl Konstantin skutečný odborník, a pokud šlo o dramatičnost, užil si jí dost na celý život. Proto se spokojoval s pouhými myšlenkami na Ivu Ledwonovou a se sny o krásném čase stráveném po jejím boku v nějakém jiném životě.

Možná bych měl na návštěvy Gewandhausu úplně rezignovat. V následujících týdnech se stejně neuvidí, protože ho čekala spousta cestování a části orchestru se vydávaly na turné po Pobaltí a Rusku. Jeho neutuchající, nechtěné city by mohly ochladnout či v lepším případě úplně vyhasnout.

Uvelebil se na lehátko, napil se svého vylepšeného drinku Red Russian a listoval knihou. Oscar Wilde, Jak je důležité míti Filipa. Jeden z Konstantinových nejlepších přátel tohoto spisovatele neustále citoval.

Na břehu, o kus dál od jeho kotviště, panoval čilý ruch. Lidé se bavili v hospůdkách a bistrech, děti se smály a bujaře výskaly. Někteří se cákali ve vodě, plavili se na lodičkách nebo šnorchlovali.

Jedním z nejlepších nápadů, jaký kdy představitelé města dostali, bylo zatopit hnědouhelné doly kolem Lipska a v sousedních obcích. Jezerní krajina Neuseenland, která rostla a rostla, představovala malý ráj a kvalita vody se rok od roku zlepšovala.

Konstantinovi se podařil husarský kousek, když na východním břehu, v přístavu Zöbigker, získal stálé kotviště pro svůj hausbót. Svým rychlým, snadno ovladatelným pomocným člunem se mohl dostat přes jezero a kanály až do centra Lipska. Lepší už to být nemohlo.

Rád bydlel na vodě. Skýtala mu jisté bezpečí, ačkoliv moře by bylo ještě vhodnější. Jednou se z legrace informoval na ceny vyřazených vrtných plošin, rychle ale ten nápad zavrhl. Tolik lidí, aby vydělal potřebné peníze, pohřbít nemohl.

Sledoval návštěvníky, jak se procházejí po přístavním molu a obdivují lodě. Po dalším doušku Red Russian, který získal díky třem dodaným lístkům máty nádherně osvěžující tón, se obrátil zpátky ke knize.

Tiché pípnutí mu prozradilo, že na jeho chytrý telefon dorazila esemeska.

Konstantin uchopil přístroj a uviděl Mendinu zprávu: „Nezapomeňte, prosím, na toho klienta z Paříže, i když už máte volno. Pa, MK.“

Vidí mi až do žaludku. Prošel si poštu a objevil přeposlaný e-mail z Francie.

Protože stále plynně ovládal jazyk z dřívějška, dokázal bez problémů porozumět obsahu. Autor, jak poznal hned z prvních vět, užíval obraty, svědčící o společenském vychování.

Vážený a ctěný pane Korffe,

po včerejší strašlivé smrtelné nehodě mé milované dcery Lilou je pro mne nesmírně důležité, abych mohl naposledy vystavit její tělo v rámci rozlučkového obřadu pro rodinu, příbuzné, přátele a veřejnost.

V tomto případě nejde ani tak o mne, ačkoliv mi ztráta dítěte rve srdce i duši.

Má choť je na tom totiž podstatně hůře. Od oné hrozné noci se vznáší na pokraji šílenství a odmítá se se smrtí naší dcery smířit. Nejí, nespí, bez ustání hovoří o návratu Lilou a upadá stále hlouběji do světa klamu.

Máme obavy, že bychom mohli ztratit i ji!

Moji lékaři mi radí, abych manželce umožnil aktivní rozloučení, neboť je důležité pro proces truchlení. Aby došlo k přijetí události a skoncovalo se s jejím popíráním. Tvrdí, že čím je smrt náhlejší a zemřelý mladší, tím je to důležitější.

Mé dceři bylo čerstvě sedmnáct, pane Korffe, a byla výjimečně krásná. Pýcha naší početné rodiny.

Náznaky, učiněné mi úřady stran jejích zranění, mne vedly k tomu, abych se bezodkladně rozhodl využít vašich služeb.

Přiložil jsem Vám telefonní číslo na svého osobního tajemníka, pana Carlose Caràru. Stará se o uzavírání mých obchodů a bude vaší kontaktní osobou ve všech otázkách.

Se vší upřímností: peníze nehrají roli!

Zaplatím vám veškeré výlohy ve dvojnásobné výši a uhradím trojnásobný honorář.

Nebo uveďte panu Caràrovi sumu, kterou vám má předem poukázat, ale zapřísahám Vás: přijeďte okamžitě do Paříže!

Zachraňte mou ženu před šílenstvím!

Uchovejte mi v tomto světě proměněném v trosky alespoň paprsek naděje!

Váš nejoddanější a hluboce truchlící

Philippe Xavier de Girardin

V příloze e-mailu se nacházel snímek mladé ženy, vesele se usmívající do fotoaparátu – Lilou.

Dlouhé hnědé vlasy jí vlály ve větru, modré oči radostně zářily, jako by se z celého srdce těšila z nějaké zprávy. Kolem krku jí spočíval náhrdelník s nádherným drahokamem, třpytícím se ve slunci. Fotografie byla podle všeho pořízena na lodi, v pozadí viděl Konstantin bílé trojúhelníky plachet a blankytné nebe, jaké se vyskytovalo jen u moře.

Půvab, radost ze života, elegance. Tato slova mu letěla hlavou. Polkl a jedním douškem dopil Red Russian. Smrt si tentokrát vybrala krásnou oběť.

Konstantin kvůli tomu ale necítil o nic větší soucit než obvykle. Ten si ponechával pro mrtvé děti, především pro ty, které zemřely při náhlé nehodě. Také sebevrazi jej dojímali, protože byli natolik zoufalí, že se dobrovolně vrhli smrti do náruče.

Ovšem cítil, že Lilou obklopovalo cosi zvláštního, náležejícího jen nemnoha lidem.

A v tu chvíli přicházelo na řadu jeho thanatologické umění – musel mrtvým tuto jedinečnost vrátit. Na pár hodin, po dobu bohoslužby, dokud víko rakve nezapadne na místo a rozklad nakonec přece jen nezvítězí nad chemií. Větší roli než peníze přitom hrála výzva.

Konstantin si jednou rukou naléval do sklenice vodku a třešňový likér, zatímco druhou vyťukával číslo pana Caràry. Jako naschvál přidával zrovna do nápoje kostky ledu, když byl jeho hovor přijat, takže neslyšel mužovo jméno. „Bonjour, monsieur Caràro,“ pozdravil a přešel do francouzštiny. „Tady Korff.“

„Rád vás slyším, monsieur Korffe. Mohu předpokládat, že smím monsieur le marquis vyřídit pozitivní zprávu?“ Caràra hovořil s přízvukem, ovšem vybroušeně a velmi zřetelně. Jeho jazyk se nedal srovnávat s Konstantinovou plebejskou francouzštinou.

Na okamžik Konstantina zaskočil. Markýz? Měl jsem si jméno Girardin ověřit na internetu. „Smíte, monsieur Caràro. Nejpozději zítra v poledne bych měl být v Paříži.“

„Doporučoval bych vám letět do Saarbrückenu a odtamtud pokračovat TGV. Po nehodě je pařížské letiště Charlese de Gaulla prozatím uzavřeno a zbývající jsou beznadějně přetížena.“

„Díky za radu.“ Konstantin přidal do koktejlu několik lístků máty, zakroužil sklenicí, aby smíchal likér a vodku, a usrkl. „Monsieur Caràro, doufám, že s vámi mohu hovořit otevřeně, ačkoliv to bude nepříjemné. Potřeboval bych ještě pár podrobností, pokud jde o závažnost zranění Lilou de Girardinové. Máte nějaké fotografie?“

„Ne, monsieur. Pan markýz si to nepřál. Mohu vám nabídnout pouze pitevní zprávu.“

Zamračil se. Pitva a nehoda nebyly pro rekonstrukci právě dobrým znamením. Nedivil se, že si žádají jeho služby. „To bych rád, monsieur Caràro. Pošlu vám obratem seznam osobních věcí, které potřebuji, abych mohl demoiselle Lilou odpovídajícím způsobem připravit k vystavení.“

„Co tím myslíte, monsieur?“

„Oblíbené šaty, parfém, šperky. Abych zdůraznil to, co ji charakterizovalo. Přinejmenším po vnější stránce.“

„Samozřejmě, monsieur Korffe. Pomohlo by mi, kdybyste mi připravil také seznam pomůcek, které budete potřebovat k provedení rekonstrukce. Nechám vám zarezervovat apartmá v Hôtel de Vendôme. Leží na velmi pěkném místě a nabízí vybrané služby. Jakmile dorazíte, zavolejte mi. Vyzvednu vás a zavezu vás… na místo.“

Konstantin nadzvedl levé obočí. „Na místo? Monsieur Caràro, to je poněkud vágní.“

Tón hlasu prozrazoval, jak je tajemníkovi nepříjemné o tom hovořit. „Monsieur, nejspíš to nemůžete tušit, ale rodina Girardinových je ve Francii velmi proslulá. Abychom uchránili ostatky demoiselle Lilou před všetečnými novináři, musím trvat na tom, že budu držet v tajnosti polohu místa, kde je… uložena. Těžko pomyslet, že by na veřejnost pronikla fotografie jejího znetvořeného těla. Samozřejmě vás ani v nejmenším nepodezírám, že byste se obrátil na média, ale tyto dámy a pánové jsou velmi rychlí, pokud jde o podobné záležitosti. A o nic méně bezohlední a nešetrní.“

Konstantin to chápal, aniž by se urazil. „V pořádku. Uděláme to tak, jak si pan markýz přeje.“ Uvědomil si, že se Caràra ani jedinkrát nezmínil o honoráři. Zahleděl se do Red Russian a přemítal, zda ještě potřebuje něco vědět.

„Monsieur Korffe?“

„Ano, jsem tady. Já… dám vám svou e-mailovou adresu, abyste mi mohl poslat tu zprávu.“ Konstantin mu ji nadiktoval.

„Výborně, monsieur. Zbývá ještě otázka vašeho honoráře,“ pokračoval Caràra. „Jak vám pan markýz psal, peníze nehrají roli. Předpokládám, že když pracujete mimo Ars Moriendi, používáte hodinovou sazbu?“

„Přesně tak, monsieur Caràro. Činí…“

„Monsieur Girardin vám zaplatí pět set eur za hodinu, pokud tento obnos přesahuje váš obvyklý tarif,“ přerušil ho tajemník, „a to bez ohledu na výsledek vašich snah. Jestliže se vám podaří dostát své pověsti a upravit demoiselle Lilou tak, aby to vypadalo, že spí, a nikoliv, že je mrtvá, obdržíte bonus ve výši sto tisíc eur. Vaši diskrétnost odmění pan markýz dalšími sto padesáti tisíci eury, aniž by se o tom musel kdykoliv dozvědět německý finanční úřad, pakliže si to přejete.“ Caràra hovořil o těchto závratných sumách se stejnou lehkostí, s jakou se jiní lidé baví o ovoci nebo o výmalbě na stěně.

„To je velmi velkorysé.“ Konstantin si dopřál další doušek svého nápoje. „Ale až příliš velkorysé. Vyřiďte panu de Girardinovi můj dík, ale nechci vydělávat na jeho neštěstí. Spokojím se se svou obvyklou hodinovou sazbou.“

„Jak si přejete, monsieur Korffe.“ V Caràrově hlase se slyšitelně vznášela úcta. „Zavolejte mi, až budete schopen dát se do práce, ano? A nezapomeňte na seznam potřeb. Hezký večer.“

„Hezký večer, monsieur Caràro.“ Konstantin ukončil hovor a dopil druhý koktejl. Cítil se neuvěřitelně dobře, že se mohl vzdát takové spousty peněz. Firma Ars Moriendi mu vynášela dost a jeho vedlejší zakázky také. Neměl zapotřebí okrádat truchlící a zoufalé. V sázce byla jeho profesionalita.

Za tu si ho vážili už předtím.

Před jeho dráhou thanatologa.

Znovu se chopil knihy a zarazil se. Jak je důležité míti Filipa.

Wilde tehdy slovem Filip, jménem a pojmem současně, vytvořil slovní hříčku. Osud tomu chtěl, že se jeho francouzský klient jmenoval Philippe.

Ne, já momentálně nechci mít Filipa.

Po několika stránkách zesílil Konstantinův vnitřní neklid natolik, že nebyl schopen pokračovat ve čtení. Nedokázal z hlavy vypudit myšlenky na Paříž a Lilou.

Odložil dílo stranou a pustil se do příprav na bleskovou cestu do Paříže. Zamluvil si letenku a jízdenku na vlak, prohlédl si hotel a užasl, jak je luxusní. Pak poslal Caràrovi seznam a při třetí sklenici Red Russian začal hledat na síti jméno Philippe Xavier de Girardin. Francouzský šlechtic byl magnát, vládce ocelářského impéria, s podíly ve firmách na celém světě. Ženatý už dvaadvacet let, čtyři děti, stejně nenápadné jako jejich rodiče. Ukázkový život.

O soukromém životě rodiny nebylo takřka nic známo, na společenských akcích vystupovali její členové jen zřídka. Podle všeho byla právě Lilou coby nejmladší dcera skutečným soustem pro bulvární tisk, protože zahájila kariéru modelky, a to mnohem úspěšněji než většina dívek před ní.

Až do včerejška.

Konstantin narazil na zprávu, že podle neověřených informací zahynula Lilou de Girardinová při nehodě na pařížském letišti Charlese de Gaulla. Airbus A380 narazil po přistání do terminálu, způsobil obrovské škody, rozpoutal požár a vyžádal si přes osm set mrtvých. Počet zraněných šel do stovek.

Nezabýval se článkem nikterak podrobněji. Nepotrpěl si na senzační zprávy.

Dal si další lok, vodka a třešňový likér mu příjemně chladivě stékaly hrdlem. Čas se sbalit. Vstal a protáhl se. Potřeboval bych si naléhavě zasportovat. Pohyb by mi velmi…

„Hej! Chyťte ty svině!“ rozječel se silný hlas Fritze Wutschkeho, jehož plachetnice se kolébala naproti ve stejném přístavišti jako Vanitas. „Mají moje objektivy!“ Postarší muž stál jen v trenýrkách na horní palubě a držel se za tržnou ránu na čele, z níž prýštila krev a hyzdila jeho nahou hruď.

Konstantin se zadíval na molo a zahlédl dva muže, prchající pryč se dvěma uloupenými taškami s fotografickou výbavou.

Na tvář se mu vkradl zlomyslný úsměv.

II

Death, the only immortal who treats us all alike,

whose pity and whose peace and whose refuge are for all –

the soiled and the pure, the rich and the poor,

the loved and the unloved.1

1 Smrt, jediná nesmrtelná bytost, jež k nám všem přistupuje bez rozdílu, jež má soucit a mír a útočiště pro všechny – pro špinavce i ctnostné, pro bohaté i chudé, milované i nemilované (pozn. red.).

Mark Twain

Minsk, Bělorusko

Proud krve vytryskl vzhůru jako gejzír. Životodárná tekutina zalila ránu, vytvořenou skalpelem, a stékala po pacientově krku a šíji. Před okamžikem zřetelně viditelné obratle zmizely v jejím přívalu.

Profesor Smyrnikov rychle odtáhl skalpel. „Krvácení,“ vyštěkl zpod roušky anglicky diagnózu a nechal si podat svorky, zatímco sálové sestry se snažily čelit rudému přívalu pomocí odsávaček a tampónů.

S tichým klením sledoval, jak se zdravotnice snaží obnovit viditelnost jeho operačního pole, aby mohl zasvorkovat zraněnou cévu, ale krev prýštila rychleji, než ji dokázaly odstraňovat.

Smyrnikov se právě chystal připravit oddělení lebky od páteře. Šlachy, svaly, cévy, jedno po druhém, až po přeříznutí obratlů. Tato komplikace dělala jeho snahám škrt přes rozpočet.

Vyměnil si rychlý pohled s oběma asistujícími lékaři, McNamarou a Langem. Z jejich očí vyčetl, že si myslí totéž.

Krev s tichým pleskáním dopadala jako miniaturní vodopád na podlahu a vytvářela druhé jezírko.

„Tlak rychle klesá,“ oznámil ošetřovatel u monitorovací jednotky, několik přístrojů začalo varovně pípat.

Dalším běžným krokem by mělo být nasazení krevních konzerv, které by operujícímu lékaři zajistily dostatek času na to, aby nalezl poškozenou cévu, uzavřel ji svorkou a uchránil tak nemocného těžkých následků.

Ovšem pacient s číslem 77 neležel v normální nemocnici a neskončil na Smyrnikovově operačním stole dobrovolně. Proto jeho lékaři neučinili nic, k čemu byli vycvičeni.

„Měníme plán,“ oznámil Smyrnikov ostatním. „Provedeme vyjmutí. Připravte výživný roztok a zásobování kyslíkem. Chci vidět, jak vyjímáme mozek pacienta číslo 77 v novém rekordním čase. Profesore McNamaro, pusťte se do toho. Doktore Langu, vy budete asistovat.“

Nikdo se neopovážil nic namítat. Každému členu týmu bylo jasné, že Smyrnikov muže na stole odepsal a že jde o to, aby se McNamara a Lange v týmu coby nováčci zaběhli.

„Čas běží… teď!“ Smyrnikov se stáhl do pozadí a přihlížel, jak mladí kolegové přebírají na operačním sále vedení. Podpůrné přístroje byly odpojeny, muž tak jako tak zemře. Jeho mysl, v nejčistší podobě, ale třeba půjde zachránit.

McNamara a Lange neurvale přetočili sedmasedmdesátku na záda a posadili ji, krev potřísnila lékařům operační zástěry. Odstranili všechny hadičky a bleskově upnuli lebku do držáku, aby jim neklouzala. Když McNamara zaváhal, popadl Lange do ruky elektrickou pilu. Nářadí zavylo a začalo se prokousávat kůží a kostmi; sestry odsávaly prýštící krev.

Na to, že na vyholené lebce nebyly namalovány žádné linie řezu, pracoval Lange velmi přesně. Smyrnikov dospěl k názoru, že by se mu Brazilcova klidná ruka mohla hodit. Zato McNamara, Ir s bledou pokožkou, nerozhodně postával vedle sedmasedmdesátky a očividně váhal. Oba muži byli zkušení chirurgové, kteří pracovali před pozváním do Minsku dlouhou dobu v různých nemocnicích. McNamara měl ovšem podle všeho se svým úkolem problém.

„Jsme skrz,“ oznámil Lange a pokynul sestrám, aby odstranily vrchlík lebky.

Pod ním se objevil mozek, šedobílá hmota s žilkováním, připomínající nezralý vlašský ořech. Po čele, přes nos a do otevřených úst stékal pacientovi růžový mozkomíšní mok. Jeho oči lhostejně, i když ne slepě zíraly. Narkóza udržovala sedmasedmdesátku v klidu, ale muž stále žil.

Lange odložil pilu a zadíval se na McNamaru. „Co je? Máme dobrý čas! Teď…“

McNamara se nepohnul. „Já… nemůžu.“

Smyrnikov viděl, že se jeho domněnky potvrdily. Ir byl zbabělec, badatel-teoretik, který nechával jiné, aby si špinili ruce místo něj. „Proč?“

„Ten muž… on…“ McNamara namířil krví zbrocený ukazováček na sedmasedmdesátku. „Já nemůžu!“ opakoval dokola. „Ne, Bože! JÁ NEMŮŽU!“

„Puls je pryč, srdce už nebije,“ ohlásil zezadu ošetřovatel, odečítající vitální hodnoty z monitoru, na němž předtím vypnul zvuk. „Zahájíme oživování?“

Smyrnikov mávl odmítavě rukou. Pacient č. 77 mu byl ukradený, vlastní problém pro něj momentálně představoval Ir, nečekaně pronásledovaný výčitkami svědomí. Teď bude chtít pryč.

Ale kdo jednou nastoupil cestu do Minsku a do operačního sálu institutu, nemohl jen tak odejít. Koupit si mlčení v Bělorusku bylo snadné, ale v západním světě by hlas lékaře, žalujícího mezinárodní tým za jeho experimenty, určitě nezůstal nevyslyšen.

To nemohl Smyrnikov připustit.

„Co teď?“ naléhal Lange podrážděně a chystal se vyjmout mozek. Stál za zesnulou sedmasedmdesátkou s trupem zbroceným krví, která po něm předtím stékala ve stružkách a teď zasychala. Kovově nasládlý pach pronikal pod roušky lékařů. Zrovna teď připomínali všichni spíš řezníky než zdravotníky.

„Končíme,“ nařídil Smyrnikov tiše. „Ukliďte to tady a vyčistěte, číslo 77 poputuje do krematoria. Dobrá práce, doktore Lange. Vážím si vašeho nasazení.“

Lange přitakal, ovšem netvářil se nadšeně.

Než Smyrnikov zamířil ke dveřím, ukázal na McNamaru. „Pojďte za mnou, pane kolego.“

Mlčky vyšli z operačního sálu, odložili krví potřísněný oděv, umyli se a převlékli. Celou dobu se snažili nepohlédnout jeden druhému do očí.

Když vycházeli ze šatny, dal Smyrnikov McNamarovi přednost a ukázal na zasedačku. „Sem, prosím.“

Vstoupili do místnosti.

Smyrnikov okamžitě usedl zády k zazděnému oknu a nenabídl McNamarovi nic k pití ani oříšky, ležící na stole. Právo na pohostinnost dávno ztratil.

McNamara stál s rukama zabořenýma do kapes pláště, ramena svěšená. Svou štíhlou, vysokou, lehce nemotornou postavou připomínal skleslého školáka, kterého načapali při nějaké klukovině a kterého teď předvedli před ředitele.

Ir se chystal něco říct, ale Smyrnikov ho zarazil zvednutím ruky. „Nemusíte mi nic vysvětlovat. Pochopil jsem, že u nás hodláte skončit. Nejste první, kdo se nedokáže s našimi výzkumy vyrovnat.“

McNamara se zatvářil, jako že se mu ulevilo. „Mrzí mě, že musím odejít. Představoval jsem si pod tím něco jiného. Transplantace mě lákají, samozřejmě, ale myslel jsem, že budeme experimentovat na zvířatech. Na opicích,“ brebentil. „Že…“

„Nesmysl. Věděl jste, co vás čeká, profesore McNamaro.“ Smyrnikov mu nedovolil uniknout vlastní vině a výčitkám, že selhal. „Měl jste si přiznat, že se nehodíte pro práci, na kterou vás v našem institutu potřebujeme. Naše mecenáška si žádá výsledky, výsledky získané na lidech. Cokoliv jiného je k ničemu, profesore, hlavně z finančního hlediska. Opice nevlastní milióny, které by byly ochotny obětovat za zachování vlastního života.“ Zvedl ruku a ukázal ke dveřím. „Můžete jít. Sbalte si kufry a ohlaste se dole na recepci. Řidič vás odveze na letiště. Víte, že jste vázán mlčenlivostí. Držte se toho. Porušení naší dohody by mělo dalekosáhlé důsledky jak pro vás, tak pro všechny lidi, kteří vám jsou nějakým způsobem blízcí.“

McNamara se chystal něco opáčit, ale pak jen odevzdaně přitakal. Vstal, pokývnutím se rozloučil se Smyrnikovem a vyšel z místnosti.

Po několika vteřinách zvedl vedoucí institutu sluchátko a informoval stráže u vchodu, kam mají McNamaru ve skutečnosti zavést.

Pak přemítal, jak by měl jejich investorce vysvětlit nečekanou ztrátu pacienta číslo 77.

Na světě neexistovalo mnoho věcí, kterých by se Smyrnikov bál. Ale tato žena k nim patřila.

Paříž, Francie

„Ano, mamma! Nic se mi nestalo.“ Tommaso to v nemocnici nevydržel a rád využil nabídky strávit na účet francouzského daňového poplatníka ještě přinejmenším dva dny v elegantním čtyřhvězdičkovém hotelu. Dokud probíhala žhavá fáze vyšetřování, nechtěli ho nechat odejít. Ani odškodnění, které mu nabídla společnost Air France, nebylo špatné.

Když spatřil v televizi první záběry z pařížského letiště Charlese de Gaulla, udělalo se mu špatně. Terminál 2E už neexistoval, z velké části ho strávil oheň. Také Airbus A380 byl už stěží rozpoznatelný: pravé křídlo utržené výbuchem turbíny, nos úplně vtlačený dovnitř, velké kusy přední části trupu rozbité a rozervané. Požár, který zničil letoun i budovu, znetvořil některé mrtvé k nepoznání. Peklo. Všechno nasvědčovalo teroristickému útoku.

Tommaso nedokázal tváří v tvář záběrům uvěřit, že neutrpěl žádná zranění – snad s výjimkou lehkého otřesu mozku a slabé otravy kouřem. Hasiči ho našli a vytáhli ven. Probudil se až v nemocnici a vyšetřovatelé mu vzápětí položili první otázky.

Přibližně tytéž teď kladla jeho inkvizitorská matka. Jen ještě naléhavěji a příměji. Chlácholivá gesta, k nimž se jindy tak rád uchyloval, mu nebyla nic platná, koneckonců je neviděla. Očekávala zprávu. V epické šíři.

„Ne, mamma. Vyšel jsem ze záchodu a…“

Někdo hlasitě zaklepal na dveře.

„Ciao, mamma. Je tu zase policie a něco chce. Zavolám ti později. … Ano, z hotelového pokoje. … Ano, ten taky platí Francouzi. … Přesně tak. Ciao, ciao.“ Rychle zavěsil a přešel ke dveřím, aby je otevřel.

Pohled na jediného muže v černém obleku ho zaskočil. Počítal s malým panem Radontem z francouzské tajné služby, s nímž byl od procitnutí v nemocnici pravidelně v kontaktu. Časově by klepání sedělo. Muž před ním, v bílé košili, černé vázance a slunečních brýlích značky Ray-Ban, vypadal, jako by vypadl z nějakého akčního filmu. Že by patřil k FBI?

„Si?“ vyhrkl Tommaso podezíravě. Upravil si župan, pod nímž měl jen trenýrky.

„Hallo, mister Tremante.“ Černovlasý muž si sundal s hollywoodským úsměvem sluneční brýle a pravačkou zvedl do výšky průkaz, na němž se skvělo jeho jméno. Tommaso si dokázal zapamatovat jen příjmení, protože znělo tak legračně – Darling. „Jmenuji se Darling, jsem komandér u MI6 a mám na starosti vyšetřování událostí spojených s letem AF023.“ Ukázal do místnosti. „Mohu?“

„Si, claro.“ Tommaso ustoupil a pokynul muži směrem k sedací soupravě, na níž už strávil spoustu hodin s Radontem a jeho záznamovým zařízením. „MI6. Proč anglická tajná služba?“ Vytáhl z minibaru dvě sklenice a láhev vody. „Kde trčí Amíci?“

„Kolegové ze CIA určitě ještě dorazí.“ Darling se posadil. Víc než třicet mu v žádném případě nemohlo být, třídenní strniště dodávalo jeho tváři na hranatosti. Popová hvězda, model, herec, ten muž by měl desítky možností, jak si se svou vizáží vydělávat na živobytí. „Při nehodě zahynuli britští občané a informace, které mi poskytl kolega Radont, mě neuspokojily.“

„Opravdu?“

„Ano. Chybí mi hlubší porozumění. S vaším dovolením, pane, bych si rád vyjasnil pár věcí, které stále nechápu.“

„Si, si.“ Tommaso usedl a nalil do skleniček minerálku. „Co byste chtěl vědět, komandére?“

Brit se přívětivě usmál. „To je milé, děkuji. Kdybyste měl dojem, že byste si rád udělal přestávku, kdykoliv mě přerušte, pane. Dokážu si představit, že je toho na vás hodně, mister Tremante. Když jste jediný přeživší letu AF023.“

Tommaso přikývl. „Zdá se, že mě před plynem zachránila vyšší moc.“ Vrazil si ruce do kapes županu.

Darling vytáhl černý zápisník. „Byla to vyšší moc? Pane?“

„Co… by to mohlo být jiného? Kdybych nešel na toaletu, dostal by mě plyn stejně jako ostatní. Ten Arab ještě chtěl, abych zůstal sedět!“ Pak Tommaso pochopil, že komandér na něco naráží, a ta narážka se mu pranic nezamlouvala. „Vy si myslíte, že jsem s tím měl něco společného?“ vyhrkl a cítil, jak se mu chvěje masitá dvojitá brada.

„Dobře, že se o tom sám zmiňujete.“ Darlingovi dál seděl, na tváři úsměv jako přibitý. „Jaké jiné vysvětlení tedy máte? Toalety nejsou vzduchotěsné, takže byste musel zemřít jako všichni ostatní, mister Tremante.“

„No,“ vykřikl vyděšeně a zíral na agenta.

Darling si zlehka přejel po vlasech, jako by si chtěl zkontrolovat účes; kštice se mu lehce vlhce leskla a třpytila se ve světle. „Tvrdíte, že přes pět set lidí zemřelo během přibližně deseti vteřin působením plynu, který vzápětí beze stopy zmizel. Nenalezli jsme žádné pozůstatky, ani uvnitř airbusu, ani v plicích mrtvých. Well, well, sir, to je s dovolením ta nejneuvěřitelnější historka, jakou jsem za celou svou kariéru slyšel.“ Namířil na Tommasa tužku a zněl přátelsky, ale rozhodně. „Takže co jste učinil, abyste přežil? Nebo je celý váš příběh jen pohádka, abyste si chránil kůži?“

„Já…“ Tommaso netušil, co na to říct. Ty výtky byly směšné, neslýchané! Rád by zavolal Radontovi, aby ho zbavil toho britského mizery.

Ale Darling ho nenechal vydechnout. „Předpokládejme, že říkáte pravdu: musel jste si přece něčeho všimnout. Zápachu, zvuku, přidušených výkřiků nebo…“

„Praskotu!“

Darling přimhouřil oči, jeho nebezpečný úsměv nahradil číhavý výraz. „Ve zprávě Francouzů se o žádném praskání nic nepíše.“

„Taky není důležité.“

„Třeba ano, kdo ví? Povídejte, pane.“ Komandér se znovu usmíval, tužku a zápisník v pohotovosti.

„Letuška hlásila, a… pak to zapraskalo. Takový rušivý zvuk. Monotónní šum nebo jak to nazvat.“

„Zůstaňme u praskání.“

„Si.“ Tommaso se napil vody; ruka se mu lehce třásla, protože vzpomínka se s plnou silou vrátila. Řetízek na zápěstí se mu pohupoval sem a tam. Francouzský specialista na traumatické události, kterého za ním policie poslala po prvním výslechu, ho varoval, že by ho mohly výjevy dlouho pronásledovat a že by měl zvážit terapii. Zprvu tomu nevěřil, ale díky Britovi se ho poprvé zmocnil strach. Hrůza. Znovu stál v kabince, viděl, jak mrká sám na sebe v zrcadle, zatímco za dveřmi umíraly stovky lidí. „Pak zavládlo ticho,“ zašeptal.

„Nejdříve praskání, pak umírání?“

„Myslím, že ano. Si.“

Darling se zamračil a dělal si poznámky. „To mi pomohlo. Je možné, že jste zaslechl rušení, pocházející od signálu dálkového ovládání. Iniciátor vypuštění plynu, pane.“

Tommasovi se ulevilo, že mu agent věří. Už se viděl v britské vyšetřovací vazbě. Protiteroristické zákony na ostrovech byly mnohonásobně přísnější než ve Francii. V malé, úzké cele, připomínající kabinku v letadle. „Nechte, proboha, těch nesmyslů s obviněními,“ zamumlal.

„Ach, tohle ?“ Darling se přívětivě usmál. „Klasický výslechový trik, pane. Vystavil jsem vás stresu. Ten vyplavuje adrenalin a tělo se dostává do obrátek.“ Zaklepal si na spánek. „Stejně jako mysl. Víte, člověk je bytost obdařená rozumem, která vždycky ztrácí klid ve chvíli, kdy se po ní žádá, aby se řídila zákony rozumu, abych parafrázoval citát. Připravil jsem vás o klid, abyste znovu nalezl své vzpomínky. Mockrát se omlouvám, pane. Ale vaše nová stopa pomůže dál i francouzským kolegům. Zdá se, že existovalo nějaké centrální zařízení pro rozvedení plynu. Vzduchotechnika, řekl bych.“

„Ale ten Arab…“

„Jeho ocelová láhev obsahovala jen čistý kyslík. Vy, mister Tremante, žijete nejspíš jen díky drobné náhodě, kterou teroristé nevzali v úvahu.“ Uchopil skleničku, zvedl si ji k ústům a vyprázdnil ji.

„Jak se atentátníci dostali do kokpitu? Víte to už?“

Darling pokrčil rameny. „Kabina pilotů byla nárazem příliš zničena na to, abychom mohli rekonstruovat přesný průběh událostí. Jisté je, že dveře byly odemčené a navzdory předpisům Air France se u pilotů nacházela letuška. Možná je vydírali, aby otevřeli vstup. Ale to musí zjistit Francouzi. Neměl by to pro ně být problém, jakmile naleznou černou skříňku. Já pátrám po drobných detailech, které by mohly zůstat nepovšimnuty.“

Tommaso si náhle vzpomněl na zatuchlé povětří na toaletě. „Přívod čerstvého vzduchu byl pokažený!“

„Prosím?“

Najednou pochopil, proč sedí v útulném hotelu, místo aby ležel spolu s ostatními cestujícími v márnici – nebo shořel na popel. „Na záchodě! Ventilace nefungovala, vzduch neproudil dovnitř ani ven!“

„To bude ono, pane.“ Darling odložil sklenici na stolek. „Když jsme teď popohnali vaše šedé buňky mozkové, napadá vás ještě něco? Už dozajista chápete, že záleží i na těch nejmenších drobnostech.“

Tommaso si mnul levý ušní boltec, jako by tím dokázal stimulovat vzpomínky. Jediné, co viděl, byly ovšem tváře mrtvých. Zdálo se, že Darling těmi svými zatracenými psychohrátkami vyvolal trauma. „Ne. Je mi líto.“ Tommaso stále nedokázal uvěřit, že za svůj život vděčí něčemu tak banálnímu jako pokažené ventilaci. „Pokažené ventilaci a příšerně silné kávě,“ zamumlal si pro sebe.

„Kávě, pane?“ Darling nenápadně vstal a položil na stolek vizitku.

„Si.“ Tommaso si ji schoval. Tím dovršil počet vizitek vyšetřovatelů na tucet. „Nedopatřením, jak mi vysvětlili, jsem vypil kávu, určenou jinému pasažérovi. Nic tak silného jsem v životě nepil. A to jsem Ital! Jako by někomu při dávkování espresa ujela ruka. Pro můj žaludek to byla ta poslední kapka.“

„Přesto jste ji vypil?“

„Byla moc dobrá,“ hlesl Tommaso tiše. „Na chuť jsem si nemohl stěžovat. Jen účinek byl fatální. A vlastně ne. Koneckonců mi zachránil život.“

„Pěkná náhoda.“ Darling si znovu nasadil sluneční brýle a podal Tommasovi ruku – suchou, silnou a teplou na rozdíl od jeho vlhké, chladné pokožky. „V tom případě vám přeji hodně zdaru, pane. Kdyby vás napadly další podrobnosti, neváhejte mi zavolat. Jménem MI6 bych vám rád poděkoval za spolupráci.“

„Není zač.“ Tommaso zůstal sedět a nesledoval agenta, jak vychází ze dveří, aby ho nechal o samotě s výjevy mrtvých před očima.

Zapnul televizi a přepínal na různá zvláštní vydání zpráv, týkajících se neštěstí.

Čím více viděl, tím méně chápal. Čím větší zkázu spatřil. Čím více ukazovali detailů. Zahubené rodiny, mladí i staří lidé. Dobří lidé. Jeho vlastní vzpomínky se při tom mísily s běžícími záběry. Matka se synem, letecký šerif, Arab, letuška… Snést jednotlivé výjevy bylo čím dál těžší.

„Proč jsem přežil?“ zašeptal a vypnul televizor. Už nechtěl nic vidět. „Proč já?“

Na neutuchající zvonění telefonu nereagoval.

Cospudenské jezero, Lipsko, Německo

Konstantin seskočil z horní paluby na molo a rozběhl se za oběma lupiči, kteří takřka okamžitě zaznamenali, že jsou pronásledováni, a zvýšili rychlost. Podrážky jejich tenisek na dřevěných prknech tlumeně rachotily.

Žádný návštěvník přístavu nezatarasil mužům cestu. Místo toho všichni uhýbali, aby se náhodou do něčeho nezapletli.

Konstantin pociťoval jistou lehkost, tři drinky Red Russian byly poznat. Raději bude opatrný, protože sebedůvěra posilněná alkoholem by mohla rychle skončit katastrofou.

Bez problémů přeskakoval drobné překážky v cestě, jako byla napjatá lana a bedny, a kvapem doháněl lupiče. Ve svém volném čase se věnoval dosti neobvyklému a namáhavému sportu zvanému parkour, a toto pronásledování skoro připomínalo trénink.

Muži doběhli na pevninu a pádili k zaparkované motorce.

Čas na zkratku. Konstantin na okamžik přimhouřil oči a naplánoval si cestu, pak bez okolků seskočil z mola na člun, sklouzl po palubě, odtamtud se vrhl na šlapadlo, jehož pasažéři vykřikli úlekem, odrazil se a doplachtil vzduchem k nejbližší uvázané plachetnici, po jejímž zábradlí se vytáhl vzhůru. Odtamtud pokračoval na menší člun pod ní. Několik dalších plavidel se nacházelo v natolik výhodné pozici, že je mohl použít jako plovoucí nášlapné kameny, ačkoliv několikrát takřka uklouzl. Naštěstí dnes vyrazilo na vodu tolik lidí, že čluny ležely dost těsně u sebe, i když jen tak tak.

Mohutným skokem se přenesl na pevnou zem a stanul před motorkou lupičů, kteří na něj nechápavě zírali. Ocitl se u stroje takřka současně s nimi, protože postupoval přímou cestou, zatímco oni museli proběhnout celou promenádu. „Dejte sem ty objektivy.“ Konstantin sice dýchal rychleji, ale opravdu vyčerpaný nebyl. Jen v pravém kotníku ho lehce píchalo, protože při jednom ze skoků nedopadl úplně čistě.

„Vypadni!“ Silnější z obou mužů nechal výhružně zahrát svaly.

„To asi ne. Počkáme, až dorazí policie a sbalí vás.“

Muži takřka soucitně zakroutili hlavami, odložili lup, vytáhli z kapes kalhot teleskopické obušky – a vrhli se na něj. Rutina, s jakou postupovali, mu prozradila, že nedělají něco podobného poprvé. Nejspíš bojoví sportovci. Nebo vyhazovači.

Než se některý z nich stihl rozmáchnout, předvedl Konstantin výpadový krok, kopl silnějšího z obou mužů do levého kolene a následným pohybem udeřil patou i do pravého. Ozvalo se zřetelné prasknutí, kloub povolil a muž se s křikem zhroutil.

„Zabiju tě!“ Jeho kumpán se několikrát ohnal obuškem po Konstantinovi, který unikl jeho výpadům rychlými, dobře odměřenými úhybnými manévry, aby vzápětí vyrazil a pevně popadl zbylého lupiče za zápěstí. Sílu, kterou muž vložil do svého pohybu, využil Konstantin ke kaiten nage, technice z aikido.

Co muselo divákovi připomínat tanečně lehké otáčivé pohyby a kroky, skončilo pro soupeře odhozením na asfalt. Obušek odletěl.

Útočník se s námahou zvedl a podle všeho zvažoval, co si má počít – utéct nebo znovu napadnout protivníka? Vypadal už dost potlučeně, z odřeného lokte a pravé tváře mu crčela krev.

„Nebuď hloupý a zůstaň stát, dokud nepřijde policie,“ radil mu Konstantin klidně a založil si ruce na prsou. Opodál v přístavu se zvedl potlesk.

Fritz Wutschke, majitel ukradených objektivů, k němu přistoupil, oblečený už do košile a šortek. Ke zranění na hlavě si tiskl ručník. „Děkuji, pane Korffe,“ oddechl si. „Ti darebáci!“ Zlostně si lupiče měřil. „Policie přijede hned. Už jsem jim volal.“

„Výborně, pane Wutschke.“

Postarší muž se rychle chopil tašek s fotografickou výbavou. „Vůbec jsem netušil, že jste takový sportovec, pane Korffe.“

„Myslíte na funebráka?“ dodal Konstantin s úsměvem a nespouštěl narušitele zákona z očí. Jeden ležel ještě stále na zemi a držel se za zraněné koleno, druhý si nervózně olizoval suché rty a očividně čekal na správný okamžik, aby se pokusil o útěk.

Wuschke se dal do smíchu. „Dostal jste mě.“

„Za vším je vyrovnávací sport. Parkour.“ Konstantinovi nevadilo, že je řeč o jeho schopnostech, ale za jiných okolností, tedy bez tří Red Russians vypitých na prázdný žaludek, by neudělal z pronásledování takovou podívanou. Alkohol, zatraceně.

„Parkour? O tom jsem ještě nikdy neslyšel.“

„Člověk se pohybuje nejkratší cestou z místa A do místa B a překonává přitom všechny překážky.“

„Aha.“ Zdálo se, že to na pana Wutschkeho udělalo dojem. „A co bylo to, co jste prováděl s tím chlápkem? Vypadalo to tak elegantně, šup, a najednou letěl vzduchem!“

„Aikido. Japonský bojový sport. Využívá soupeřovu sílu proti jemu samotnému,“ vysvětlil stručně. „A tohle…“ ukázal na pošramocené koleno silnějšího muže, „byl prostě jen kopanec.“

Wutschke se zasmál. „Ten chlap si o to koledoval.“

Dorazil hlídkový vůz, policisté vystoupili a nechali si popsat situaci. Lupiči mlčeli a odmítali vypovídat. Strážci zákona zavolali zraněnému pro všechny případy sanitku a pak nechali Konstantina a pana Wutschkeho odejít.

„V posledních týdnech docházelo v přístavu opakovaně ke vloupáním. Podle všeho byli pachatelé vaší zásluhou dopadeni. Ještě jednou tisíceré díky, pane Korffe,“ řekl Wutschke, zatímco kráčeli po molu. „Ty objektivy stojí kolem deseti tisíc eur. Jejich ztráta by pro mě byla více než nepříjemná. Pokud pro vás mohu něco udělat, sem s tím!“

„Ne, nechte to být. Zaúčtuju to jako sousedskou výpomoc.“ Konstantin se vrátil na Vanitas. „Raději běžte na pevninu a nechte se vyšetřit zdravotníkem. Ta rána na hlavě možná bude potřebovat pár stehů, aby se znovu neotevřela.“

„Máte s něčím podobným zkušenosti?“

„Kdo dělá parkour, tu a tam spadne. Znám důvěrně pár nemocnic a lékařských ordinací, pane Wutschke.“ Konstantin mu zamával na rozloučenou. „Dobrou noc.“

„Máte pravdu, asi by se na to měl podívat lékař. Ale nejdřív si schovám svoje poklady. Dobrou noc, pane Korffe,“ rozloučil se Wutschke a vrátil se na palubu své plachetnice.

Konstantin chvíli zvažoval, zda by si neměl namíchat čtvrtý Red Russian. Na oslavu. Ale protože si ještě musel sbalit, svůj nápad zavrhl a sešel do podpalubí.

Vzhledem k tomu, že z Paříže letěl rovnou do Moskvy, zvolil kufr, kam se vešlo oblečení na několik dní. Zvláštní nástroje potřebné pro rekonstrukci Lilou de Girardinové si vyzvedne zítra ráno v Ars Moriendi. Tajemník Caràra mu sice slíbil, že obstará vše potřebné, ovšem některé pomůcky si Konstantin zhotovil vlastnoručně. Obrovská výhoda a příčina jeho pověsti.

V malé koupelně svého hausbótu se svlékl a v pronikavém světle zářivek si prohlížel kotník. Nebylo rozumné běhat parkour bez toho, abyste se nejdříve zahřáli. Ale protože by lupiči jinak unikli, neměl jinou možnost.

Konstantin si ohmatával kloub. Není horký ani nateklý. To je dobře!

S úlevou prošel úzkou chodbičkou a otevřel dveře, vedoucí do maličké místnůstky. Byla dva metry dlouhá, metr široká a uvnitř stála jen postel.

Konstantin si vlezl dovnitř, zavřel dveře a zajistil je silnou závorou. Teprve poté otevřel na skulinu nevelké lodní okénko, aby naslouchal vlnám, jak s uklidňující monotónností narážejí na trup Vanitas a tiše ševelí.

Lehce pootevřené okno představovalo luxus, který by si na pevnině nikdy nemohl dovolit.

Paříž, Francie

Konstantin seděl v nádherném lobby hotelu Hôtel De Vendôme a obklopen štukaturou a přepychem čekal na markýzova osobního tajemníka. Četl si Le Monde, tu a tam vzhlédl.

Vedle pohodlné sedačky, na níž se uvelebil, stál jeho neškodně vyhlížející hliníkový kufřík, jehož obsah se ovšem na letišti v Saarbrückenu postaral o pořádný rozruch. Ani ne tak proto, že by zaměstnanci považovali Konstantina za atentátníka, jako spíš proto, že nástroje vypadaly jednoduše příliš nezvykle, než aby nikdo nekladl žádné otázky. Musel jim ukázat své zvláštní povolení a vysvětlit jim, čím se zabývá a k čemu potřebuje všechny ty kleště, trubičky, držáky a podobné věci. Personál letiště poté zbledl a počáteční zvědavost z něj vyprchala. Jeho hliníkový kufřík skončil v péči letušky a zpátky ho dostal až po přistání a vystoupení z letadla.

Teď bylo krátce po poledni. V působivě vybavené hotelové hale vládl čilý ruch.

Konstantin měl sice na sobě černý oblek s černou polokošilí, což obojí nebylo právě levné, přesto působil v tomto prostředí výjimečně neadekvátně oblečen. Vendôme byl hotel nejvyšší kategorie, s pozorným personálem a hosty, pro které peníze v zásadě nehrály žádnou roli.

Luxus prostupoval celou budovou. V jeho apartmá by se dalo bez problému ztratit nebo uspořádat basketbalový zápas. Všude to krásně vonělo, nikde neobjevil špínu ani prach, dokonce ani v nejzazším koutě skříní. Navzdory veškeré radosti z ubytování mu ovšem připadalo poněkud přehnané, aby jeho chlebodárce vydával tolik peněz za pokoj. Na jednu noc. Ovšem se snídaní.

Rychle přelétl další stránku novin, aby vzápětí otočil list. Početné fotografie se sanitkami, záchranáři, plameny a doutnajícími troskami zmizely.

Nedokázal se vyhnout dalším informacím o neštěstí na pařížském letišti Charlese de Gaulla. Le Monde přinesl, stejně jako všechny ostatní francouzské deníky, zvláštní strany o události, o níž se mohutně spekulovalo. Úřady se zahalily do mlčení a odkazovaly na probíhající vyšetřování. Ovšem vyhlášený nejvyšší stupeň teroristického nebezpečí hovořil za vše.

Útok. Co jiného to mohlo být? Konstantin odložil noviny a zadíval se k východu, zatímco myšlenky mu kroužily kolem atentátu.

Většina médií informovala také o Lilou a její rodině. Jak je to všechno tragické, jak krásná tato mladá žena byla, kolik plánů měla coby modelka, jak se aktivně účastnila různých charitativních akcí a jak proměnila svého bezcitného otce v dobrého člověka.

Konstantin už zhlédl velkou spoustu jejích snímků a musel dát novinářům za pravdu – Lilou de Girardinová byla krásná v každém věku.

Mezitím už rodina stanovila i termín smuteční slavnosti, jak se rovněž dozvěděl z novin – za dva týdny, a sice ne v ledajakém kostele, nýbrž v katedrále.

V oné katedrále.

V Notre-Dame. Za účasti veřejnosti, včetně nesčetných fotografů, pořizujících záběry mrtvé. Jedinečné Lilou.

Tisk předpovídal, že se rozezní všech pět zvonů katedrály. Včetně zvonu jménem Emmanuel, který vyzváněl pouze během největších svátků a zvláštních příležitostí. Do obrovité stavby se vešlo deset tisíc lidí, přesto existovala možnost, že zavládne tlačenice.

Od chvíle, kdy se to dozvěděl, tíha zodpovědnosti na jeho ramenou citelně vzrostla. Musel si přiznat, že pociťuje jistou nervozitu, která zmizí teprve ve chvíli, kdy uvidí mrtvou. Čtyřiadvacet hodin, pokud všechno půjde dobře. Víc na to, abych odvedl dobrou práci, nemám.

Do hotelové haly vstoupil jižansky vypadající muž v tmavě zeleném, decentním obleku a pátravě se rozhlédl. Když otáčel hlavu, konec jeho krátkého koňského ohonu se ani nepohnul, jako by měl černé vlasy natužené. Jeho pohled padl na Konstantina. Letmo se usmál, zvedl paži a nenápadně naznačil, že ho má následovat. Aniž by se znovu otočil, vyšel z lobby hotelu Vendôme .

Byl to monsieur Caràra? Konstantina celý ten výstup zaskočil. Přes prosklené průčelí sledoval, jak muž nastoupil do prostředního z pěti taxíků, které parkovaly před budovou. Pak si vzpomněl, že tajemník hovořil o velkém zájmu médií. Aha. Klamný manévr.

Vstal, nasadil si sluneční brýle, popadl kufřík a vyšel na ulici. Když dorazil ke Caràrovu taxíku, sklonil se k otevřenému okýnku. Všiml si, že v ostatních vozech sedí vzadu vždy dva muži. „Promiňte, ale jste monsieur Caràra?“ zeptal se francouzsky.

„Ano. Nastupte si, prosím, monsieur Korffe. Cestou vám všechno vysvětlím.“ Otevřel dveře.

Konstantin usedl na sedadlo za spolujezdcem. „Předpokládám, že jde o to uniknout pozornosti novinářů a uchovat v tajnosti místo, kde je uložena demoiselle Lilou?“

Sotva dosedl, taxíky se jeden po druhém rozjely a vytvořily kolonu, v níž odvážnými manévry neustále měnily pozici.

„Přesně tak, monsieur.“ Caràra mu podal ruku. „Vítejte v Paříži.“

Konstantin mu jí potřásl. „Děkuji.“ Pak vykoukl ze zadního okna. Pokud se nemýlil, pronásledovaly některé taxíky skútry a další auta. Jejich taxík taky.

„Markýz si vypůjčil pět taxikářských vozů a nechal je obsadit vlastními řidiči a zaměstnanci. Vysílače GPS jsou vypnuté,“ vysvětloval sekretář, zatímco se kolona na široké silnici náhle rozjela do různých směrů. „Kromě toho si brzy přesedneme. Nikdo se nedozví, kam jedeme.“

Konstantin si všiml oranžového skútru Vespa, který se jim vytrvale lepil na kufr. Řídila ho žena, muž sedící za ní držel ve výšce jako zbraň fotografický aparát s obrovským objektivem. „Zatím nejsme sami.“

Caràra se usmál. „Ale hned budeme.“ Když vjeli na čtyřproudový kruhový objezd, nařídil řidiči, aby zvolnil. Konstantin se teď stal svědkem toho, co odlišovalo Francouze od Němcú – nebáli se o své auto.

Řidič přejížděl z pruhu do pruhu, naváděl vůz do hloubi pestrého proudu karosérií a zase vyjížděl ven, takže Konstantin ztratil skútr z očí. Kroužili stále dokola, dovnitř, na střed, ven a zase zpátky.

Najednou se Konstantina zmocnil pocit, že ve vřavě různobarevných laků a značek aut zahlédl za sklem známý obličej, který si ho prohlížel stejně udiveně, jako on hleděl na černovlasého muže. Ale to už druhý vůz zmizel.

Copak ten tady pohledává? Překvapení rychle vystřídal neklid. Je tady kvůli mému úkolu? Sledoval mě sem? Ne, to by mohl i v Lipsku…

V tu chvíli jejich řidič náhle přidal plyn, udělal myšku dvěma autům a vyburácel z kruhového objezdu, aby vzápětí hned odbočil doprava.

Vespa se už znovu neobjevila.

„Odpusťte, pane Korffe. Ale sám jste…“

„Naprosto to chápu.“ Konstantin přikývl. „Předpokládám, že ani mně neprozradíte, kam máme namířeno?“

„Ne. Není to zrovna nejlepší čtvrť. Někde v Banlieue.“ Caràra se neustále rozhlížel. Nepolevoval v ostražitosti. „S tím tisk nepočítá. Jak jsem vám už říkal – snímek mrtvé demoiselle v jejím současném stavu by byl neúnosný.“

Jeli prudce, až skončili na zadním dvoře, kde už na ně čekalo další auto – mohutná černá limuzína značky Peugeot.

Caràra vystoupil. „Budu řídit, monsieur. Prosím, posaďte se dopředu.“

Konstantin ho poslechl. Je to skoro jako kdysi. Musel se usmát, odložil kufřík za sedadlo a naskočil do vozu. Vzápětí pokračovali v cestě, tentokrát ovšem už ne tak rychle a bezohledně.

Protože se Konstantin v Paříži nevyznal, neměl nejmenší tušení, kde jsou. Příležitostné orientační tabule upozorňující na památky sice představovaly drobnou pomoc, ale i těch postupně ubývalo.

Zato okolí působilo čím dál bezútěšněji – šedivé věžáky, moře popelnic, stará auta, spálená místa na asfaltu, spousta mladých lidí, kteří vypadali jako děti přistěhovalců.

Pařížské ghetto. Konstantin si vzpomněl, že právě tady se rozmohl parkour. Coby zábavná terapie pro mladistvé, aby nesklouzli ke kriminalitě.

„Byla vám k něčemu zpráva, kterou jsem vám poslal, monsieur Korffe?“ přerušil jeho úvahy Caràrův hlas.

„Ano, děkuji mockrát. Ale dokážu stav těla správně posoudit až ve chvíli, kdy jej uvidím.“

Pitevní zpráva se zmiňovala o dvou neškodných zlomeninách pravých žeber a pohmožděninách, které ovšem nebyly smrtelné a byly způsobeny posmrtným pádem.

Nejspíš byla Lilou při nárazu airbusu vymrštěna ze sedadla. Nepěkná byla zlomenina nosní a pravé lícní kosti. To znamenalo ošklivé podlitiny. Jakmile ale vypumpuje krev z cév, měly by se dát pomocí několika triků a chemie zakrýt.

„V televizi se několikrát zmiňovali o požáru. Ve zprávě ale nestálo nic o popáleninách.“

Caràra to k jeho ulehčení potvrdil. „Demoiselle Lilou se nacházela v přední části, kde seděla první třída. Plameny se jí nedotkly. Obávám se, že to by markýze, a především jeho choť, zničilo.“ Projel kolem skupiny mladíků, kteří zasypali peugeot prázdnými plechovkami a povykovali za ním. Elegantní vůz v žádném případě nevzbuzoval na tomto místě obdiv. „Asi jste již pochopil, jaká zodpovědnost na vás spočívá, monsieur Korffe. Rodina ve vás vkládá velkou důvěru.“

„Já vím.“

Caràra se na okamžik zamyslel. „Je pravda, že rozloučení je tak důležité?“

„Myslíte s mrtvým? Nu, v případě madame Girardinové bezpochyby ano. Psýcha tak dostane šanci uvědomit si ztrátu a nemusí ji zpracovávat coby abstraktní zprávu.“ Konstantin si připomněl řadu dojemných scén, jichž byl coby zaměstnanec pohřebního ústavu svědkem. Někteří lidé snášeli bolest nad ztrátou tiše, další u rakve křičeli a křečovitě plakali. Ovšem jen zřídka mu nějaká reakce připadala přehnaná či nepříjemná. „Bylo by jistě lepší, kdyby se madame rozloučila se svým dítětem bez publika. Na nějakém neutrálním místě, nikoliv až v katedrále.“

„Vidím, že jste si opatřil informace.“ Caràra odbočil a vjel do opuštěné čtvrti, kde se rozkládaly řady malých i velkých hal. „To, co zde vidíte, je neúspěšný pokus uvést do provozu podniky v této části města, aby mladí lidé dostali šanci získat praxi.“

„Nefungovalo to?“ Konstantin si prohlížel osiřelé budovy.

„Ne. Ale ti mladí za to nemohli. Podniky zkasírovaly státní podporu a pak zavřely. Podvodníci.“ Na Caràrovi bylo jasně patrné zklamání a hněv.

Vjeli na dvůr firmy, která se zabývala vzduchotechnikou, jak prozrazovala větrem a deštěm ošlehaná cedule. Ukryti ve stínu budovy postávali dva strážci, rozložití muži odění do směsice maskovacího oblečení, kůže a bund z umělého vlákna.

„Jsme na místě, monsieur Korffe.“ Caràra zajel s peugeotem do té části dvora, kam nebylo z ulice vidět, zastavil a vystoupil.

Konstantin popadl kufřík a následoval tajemníka dveřmi, kolem dalších dvou hlídačů a dolů do sklepa. Tlumené bzučení prozrazovalo, že někde uvnitř domu běží agregát.

„Ta budova patří panu markýzi,“ vysvětloval Caràra cestou. „Zakoupil celý komplex a brzy tu otevře školu. Navrhla mu to demoiselle, ještě za života.“

Konstantin si vzpomněl, co psaly noviny o pozitivní změně magnáta pod vlivem jeho dcery. Snad mu jeho altruismus vydrží.

Caràra odsunul těžké dveře. Do tváří je udeřil chladný vzduch. Odhadem pět stupňů. Přesně ta správná teplota pro skladování mrtvol. Rozsvítil.

Mihotavé zářivky zaplašily tmu, z níž se vyloupla vykachlíkovaná místnost.

U stěny stálo cosi na způsob hliníkového tapetovacího stolu, na němž ležely srovnány všechny nástroje a chemické prostředky, které Konstantin žádal. Uprostřed se tyčil další stůl, na kterém se nacházel bílý plastový pytel a čekal, až ho otevřou. Nechybělo odsávací zařízení pro tělesné tekutiny, operační lampa, umývátko, Konstantin objevil dokonce i sprchu a vanu. Navíc mu zřídili provizorní převlékárnu, kde visel obvyklý úbor thanatologa. Na další stolek vyskládali šaty zemřelé, její osobní věci, šperky a fotografie.

Připravena byla také rakev.

Tvarově prostý model, bíle lakovaný, s lístkovým zlatem a minimalistickými řezbami. Horní třetinu víka bylo možno otevřít a umožnit tak pohled na mrtvou.

„Je všechno k vaší spokojenosti, monsieur? Markýz vám vzkazuje, že lituje okolností, za nichž musíte provádět tuto důležitou práci, ovšem bezpečnost je bohužel přednější.“ Caràra zůstal stát u dveří, zatímco Konstantin pokročil do místnosti.

„Ano.“ Sundal si černé sako a pověsil ho na věšák. Z celého srdce doufal, že patologové Lilou nevyjmuli a nezkoumali mozek. Holá lebka, ošklivé jizvy a řezy na čele. Ve zprávě o tom nebyla zmínka, ale lékaři občas zapomínali uvést všechny pracovní kroky, zvláště když chyběl nález. „Můžete počkat venku.“

Caràra vděčně přikývl. „Kdybyste si přál kávu nebo si chtěl udělat přestávku a něco pojíst, přijďte nahoru. Máme tam všechno.“ Vyšel ven a mocným trhnutím za sebou zasunul těžké dveře.

Rachocení tiše doznělo, pak zavládlo ticho, dokonce ani světla už nebzučela.

Toto ticho Konstantin znal. A měl ho rád. Ticho a klid své práce.

Převlékl se, natáhl si světle fialové rukavice a srovnal si pomůcky, které potřeboval, aby uchoval krásu demoiselle Lilou. Nebo abych jí tu krásu vrátil.

Nestrávil pro nic za nic několik měsíců u kosmetického chirurga, aby se naučil, jak se dá modelovat tvar tváře. Měl tu výhodu, že nemusel brát ohled na možné pacientovy bolesti, na nervové dráhy ani nic podobného. Důležitý byl pouze výsledek.

Konstantin si položil hliníkový kufřík na stolek s nástroji, otevřel ho a přidal vlastní instrumenty k cizím.

Úplně nakonec vytáhl MP3 přehrávač, připevnil si ho vzadu na opasek a zasunul si do uší sluchátka. Rozezvučely se klidné tóny Lambdy, které mu pomáhaly soustředit myšlenky, zatímco přistupoval ke stolu a prohlížel si bílý pytel, v němž se daly nejasně rozeznat obrysy demoiselle Lilou.

Konstantin se zhluboka nadechl a pevně uchopil jezdce zipu mezi palec a ukazováček. „Bonjour, ma belle.“

Zatáhl.

III

Život je jen okamžik,

a smrt také.

Friedrich von Schiller

Paříž, Francie

„Ještě jeden,“ zahučel Tommaso pochmurně na barmana a hodil do sebe pastis. Nenáviděl Darlinga. Jak den plynul, jeho odpor k britskému agentovi rostl.

„Hned to bude, monsieur.“

Vzápětí před ním stanula další sklenice mléčně zakalené tekutiny, z níž stoupala pronikavá vůně anýzu.

Až do návštěvy komandéra z MI6 si Tommaso s ničím nelámal hlavu, naopak byl rád, že teroristický útok přežil. Dokonce i rozhovor s francouzským psychologem o možné traumatizaci, strachu z létání, obavách z různých pachů, zvuků či úzkých kabinek se minul účinkem.

Ale od onoho Britova malého psychotriku už nedokázal zaplašit výjevy mrtvých. Z hlavy mu nešla ani otázka, proč zrovna jeho smrt ušetřila. Proč právě jeho, který v životě nic významného nedokázal? Přitom byli na palubě letadla určitě lepší lidé.

Už od čtyř hodin odpoledne vysedával Tommaso v hotelovém baru a utápěl v alkoholu mučivé, trýznivé vzpomínky a myšlenky. Zatímco jindy dbal na svůj zevnějšek, teď mu bylo jedno, že mu košile visí z kalhot a vlasy má rozcuchané. Proč by na tom mělo záležet?

Zvedl sklenici a napil se; hrdlem mu protekla polovina drinku. „Proč já?“ zeptal se sám sebe těžkým jazykem.

„Proč co, monsieur?“

Jasný hlas nepatřil barmanovi, a tak stočil zrak k vedlejší stoličce.

Seděla tam drobná žena, tmavé vlasy svázané do nevelkého culíku, který jí ohromně slušel. Za normálních okolností Tommaso podobný účes rád neměl, ale k té ženě se hodil dokonale. Její sportovní postavu ještě podtrhovala úzká červená halenka a černé kalhoty. Úsměv patřil jemu a žena na něj hleděla se zájmem.

„Proč jsem pořád naživu,“ vysvětlil a snažil se mluvit zřetelně.

Nechala si barmanem nalít vodku s ledem a připila mu na zdraví. „No, to byste se měl přece radovat, ne?“

„Dobře. Ale proč?“

„Monsieur, vy mě m-m-matete.“ Její hnědé, skoro černé oči upoutaly jeho pohled a už ho nepustily.

Tommaso bezmocně pokrčil rameny. „Prostě nechápu, proč jsem zrovna já přežil,“ vyhrkl a povzdechl si. „Osm set lidí, mrtvých. A já jsem jediný, kdo to zasrané neštěstí… ten útok…“ Sklopil hlavu a chytil se za šíji. „Porca miseria.“

Nechala skleničku klesnout, v jejím výrazu se zračilo zděšení. „V-v-vy jste byl na palubě toho airbusu, který narazil do letištní budovy?“

„Ano.“ Tommaso se zachvěl. „Ale něco vám prozradím – lidi v letadle zabil už předtím nějaký plyn.“

„Páni!“ Vypila vodku a dala barmanovi znamení, aby jí dolil. „Proč to n-n-nehlásili ve zprávách?“

„Je to tajné. Vlastně bych to vůbec neměl prozrazovat a nejspíš mě kvůli tomu obviní. Nebo mě zmlátí hlídači, kteří se mi schovávají někde za zadkem.“ Tommaso zakoulel očima. „Je mi to fuk. Teď to víte.“ Okolí se lehce točilo a Tommaso se musel přidržet barového pultu. Pastis mu zamlžoval smysly.

Neznámá si ho zvědavě měřila. „Znáte film Vyvolený? Hlavní postava přežívá všechny možné katastrofy, a-a-až se ukáže, že je něco jako superhrdina a protivník zlosyna.“ Usrkla z další vodky. „Možná jste na tom s-s-stejně?“

Tommaso se krátce, neradostně zasmál. „Děláte si ze mě srandu? Nebo jste reportérka?“ Pátravě si ji změřil, ale neobjevil fotoaparát ani žádné jiné záznamové zařízení. Pak se rozhlédl po baru. Po jeho strážcích nebylo nikde ani památky, nejspíš si udělali přestávku.

„Ne,“ bránila se rychle. Drobný culík v týle jí poskočil; vlasy měla sepnuté dřevěnou vyřezávanou jehlicí do vlasů, prostrčenou otvorem v kusu kůže. „Jsem v Paříži služebně. Vážně, netušila jsem, že jste byl v tom letadle. Jak bych taky mohla?“ Podala mu ruku. „Kristin.“

Tommaso si nehlučně povzdechl. Cítil se mizerně. Duševně i tělesně. Přítomnost této bella signora jeho utrpení příliš nemírnilo. Ale svým lehkým koktáním mu byla sympatická.

„Tommaso.“ Potřásl jí rukou. „Hm. Tak tady sedíme.“ Přejel si rukou po čele, na dotek mastném, protože se potil. Určitě se leskl jako kůže ze slaniny. „Přežila jste někdy nějakou katastrofu?“ zeptal se, protože ho nic lepšího nenapadlo.

Trochu se podivoval, že ho zrovna dnes oslovila nějaká žena. Nebyl koneckonců v nejlepší kondici. Možná je to prostitutka? Vypadala dobře, a nikterak staře, možná na třicet. Přízvuk v její angličtině nedokázal zařadit, ale ozýval se v něm lehký východoevropský nádech, a kvůli koktání hovořila nápadně pomalu, důrazně, jako by musela zvažovat každé slovo. Nakonec zaplašil představu, že by mohla být šlapka. Koktání by jejímu podnikání zrovna neprospívalo.

Kristin zavrtěla hlavou. „Ne. Ale přežívám, j-j-jak umím.“

„Jste nemocná?“ Tommaso si ji pozorně změřil. „Vypadáte zdravě jako řípa. A krásně, pokud smím být tak smělý. AIDS?“ Netušil, proč řekl právě toto. Nejspíš proto, že myslel na sex.

Slabě a smutně se usmála. „Fatální familiární i-i-insomnie. Pěkné svinstvo, to vám řeknu. To raději AIDS.“

„O tom jsem nikdy neslyšel. Co je to?“

„No, výjimečně vzácná chorobná změna na mozku, která zabraňuje, aby se člověk pořádně vyspal, a která vede dříve či později ke smrti. K-k-kdo z nás dvou má teď Černého Petra, Tommaso?“ Kristin se opřela o pult a přehodila si nohu přes nohu. Hovořila nyní plynněji, méně rozvážně. „Poruchy spánku jsou o-o-otravné a ničí mě. Vedou přes d-d-den k malátnosti a ospalosti. Jednoho dne se k tomu přidají poruchy rovnováhy a chůze, pak záškuby svalů, zhoršení pozornosti a ztráta paměti. Zatím se držím. Doufám, že vám příliš nevadí mé koktání. Patří k věci. D-d-dám si ještě jeden drink a zmizí. Alkohol pomáhá.“

Tommasovi jí najednou bylo líto a vlastní naříkání mu náhle připadalo dětinské. Stavěla se ke své nemoci velmi vyzrále, což na něj dělalo o to větší dojem. Kristin se přizpůsobila okolnostem, aniž by se vzdala. „Nedá se s tím nic dělat?“

„Ne. Prozatím každý pacient během několika málo let zemřel. Když budu mít štěstí, umřu na náhlé srdeční selhání nebo mrtvici dřív, než se dostaví těžká porucha vědomí.“

Tommaso nevěděl, co by na to měl říct, a tak se spokojil se soucitným pohledem. Vnímal její parfém, který mu připadal stejně vzrušující a atraktivní jako žena sama.

Kristin vypila vodku, barman před ni už mezitím postavil třetí. „Všiml jste si? Už nekoktám,“ zašeptala, jako by tentokrát ona prozrazovala smrtící tajemství. „Vlastně jsem hrozně ostýchavá a od rána do večera mlčím.“ Sáhla do kabelky a zvedla do výšky trhací blok. „Normálně píšu lidem vzkazy, abych se neztrapnila.“

Tommaso se široce usmál. „Velmi chytré. A sexy.“ Poslední slovo mu vyklouzlo. Pastis.

Když mu na pár vteřin přitiskla ruku na záda, zachvěl se. Už to bylo nějakou dobu, co byl naposledy se ženou, a Kristin ho čím dál víc vzrušovala.

„Mockrát díky. To mohu jen opětovat.“ Výraz její tváře se změnil, jako by se k něčemu rozhodla. Vrhla na něj hluboký, smyslný pohled, aspoň mu to tak připadalo. „Takže tady sedí dva lidé, kteří znají smrt, že ano?“

Tommaso přitakal. Když jí položil dlaň na pevné stehno, polilo ho horko.

Neodtáhla nohu. „Nemyslíte si, že je to neobvyklá konstelace? My dva?“

Tommaso měl dojem, že v jejích slovech slyší jasný signál. „Nemůže to být náhoda,“ souhlasil. „Osud ví, koho má svést dohromady.“

Kristin popadla tužku, naškrábala něco do bloku, vytrhla list a dala mu ho. Pak ho políbila na rty. „Pojďte zjistit, co má s námi ještě v úmyslu.“ Sklouzla ze stoličky a vytáhla mobil. „Zavolám svému známému, že se opozdím.“ Lehce potácivým krokem vyšla z baru.

Tommaso pohlédl na lístek – pokoj 34. Měla krásný rukopis, rozmáchlý a lehce starosvětský.

Polkl, zadíval se na zpola vypitou sklenici pastisu, která před ním stála, pomyslel na tu sexy ženu, která na něj čeká v pokoji 34 – a rozhodl se pro osud.

Tommaso následoval Kristin.

„Hej!“

Když Tommaso uslyšel ten hlas, chtěl otevřít oči, ale únava byla příliš velká.

„Vstávej!“

Prudký políček do tváře způsobil, že sebou trhl a jeho víčka vystřelila vzhůru. Zmateně a ospale se posadil v posteli. „Přeskočilo ti?“ zamumlal. „Přece mě nemůžeš vyhodit z pokoje.“

Snažil se rozpomenout, co se stalo. Pohled na hodinky mu prozradil, že u Kristin strávil pouhou hodinku. Políbila ho, začala se svlékat, podala mu něco k pití a…

Tommaso trochu ožil. „Usnul jsem? Před sexem?“

Kristin stála před lůžkem v bílé podprsence a kalhotkách, které jen zdůrazňovaly její snědé opálení. Postavu měla neuvěřitelně vyrýsovanou, musela hodně sportovat. Předtím byla celá žhavá a on k smrti unavený. Dvě okolnosti, které osud asi příliš nedomyslel. Ledaže by si potrpěl na ironii. Nehledě na to byl Tommaso pořád ještě oblečený.

„Pověz mi, co se stalo na palubě.“

„Co?“ vyhrkl ne zrovna inteligentně a mnul si oči. Celé její tělo zdobila tetování, něco jako kříže s očkem nahoře, v nejrůznějších provedeních a velikostech. Netušil, co to má znamenat. „Nechtěli jsme si zapíchat?“

„Ty sis chtěl zapíchat.“ Kristin náhle působila velmi chladně. „Já jsem chtěla něco jiného.“

Tommaso se snažil vypudit z mysli ospalost. Dělo se tady něco, co se mu nezamlouvalo. „Nemůžeš mě přece jen tak vytrhnout z hlubokého spánku, abych ti vyprávěl…“ Zarazil se, protože si v koutě na podlaze za pohovkou všiml dvou párů mužských nohou.

Tommaso se naklonil kousek na bok, aby lépe viděl, a poznal oba policisty, které mu Radont přidělil za strážce.

Ital teď dokonale procitl a posadil se rovně jako svíčka. Jeho mozek obluzený pastisem pracoval pomalu, ale dokonce i v tomto stavu mu bylo jasné, že by žádná reportérka nevyřídila dva poldy, aby se dostala k informacím na sólokapra.

Hrdlo měl drsné a suché jako troud, nevěděl, co si počít.

„Jsou mrtví,“ prohodila nezúčastněně. „Pokud chceš i nadále platit za přeživšího havárie, měl bys začít mluvit.“

Jen s obtížemi chápal význam jejích slov. „Mrtví? Jak to? Co…“ Tommaso vyvalil oči.

„Tak ven s tím. S celou tou historií.“ Kristin mávla rukou způsobem, který měl vyjadřovat nudu. „Uspala jsem tě, abych tě otestovala. Ale nic se nestalo. Co je to s tebou? Jak jsi to v airbusu udělal?“

„O čem to mluvíš?“ Nerozuměl vůbec ničemu.

Jediným skokem přistála vedle něj na posteli. V letu si vytrhla z vlasů jehlici a vrazila mu ji do stehna; jeho výkřik zadusila tvrdým úderem do obličeje. Když se chtěl odkutálet stranou, pryč od ní, schytal další ránu, která ho pozadu shodila z postele. S rachotem dopadl na podlahu.

Kristin mu rázem přistála na hrudi a přidržela mu zkrvavenou jehlici u levého oka. „Tímhle bych ti mohla propíchnout mozek, Tommaso. Prostě hezky napříč lebkou. Mluv konečně! Jak jsi to udělal?“

Bolest ve stehně ho přiměla zasténat. Hlavou mu vířily tisíce myšlenek. Snažil se pochopit, co po něm ta bláznivá ženská chce. Považovala ho za viníka atentátu? Byla něčí příbuzná?

Z hrotu jehly skanula rudá krůpěj a pleskla mu do oka, takže křečovitě zamrkal.

Nejlepší bude s ní mluvit a doufat, že policie začne brzy postrádat své lidi. Nenechal lístek s číslem pokoje na baru? V tom případě ho…

Jehlice se znovu snesla, provrtala mu levou líci a zranila jazyk. Kristin mu zaryla nehty do krku a doslova zaškrtila jeho výkřik.

„Byl jsem kadit,“ zasípal. „Netuším, co se stalo.“

Pronikavě si ho změřila. „Popiš mi, co jsi dělal a co se přihodilo, když ti lidé umřeli.“

Tommaso zajíkavě opakoval, co už předtím vyprávěl Radontovi a Darlingovi, a to do všech podrobností, zatímco Kristin na něm seděla a shlížela na něj, jako by byl pouhý hmyz. Nikoliv člověk, nýbrž brouk, kterého může jednoduše zabít. Jediným pohybem ruky.

Konečně dovyprávěl, ale neopovažoval se na ni pohlédnout. Bál se, že by ji vyprovokoval. Dokud se mu hrot jehlice vznášel ani ne dva milimetry od oka, bylo příliš nebezpečné se bránit.

„Zůstaň ležet a ani se nehni,“ nařídila mu po delším mlčení. Předklonila se a odsunula jehlici stranou, aby vzápětí přitiskla své čelo na jeho.

Tommaso teď cítil hrot v uchu. Bylo skoro absurdní, že na něm leží nahá, svůdná žena a chce ho zabít. Ve filmu by to možná bylo napínavé, pro něj ale postrádala celá scéna sebemenší nádech erotiky. Chtěl jen vyváznout z pokoje živý.

Kristin zavřela oči – a náhle ucítil u kořene nosu šimrání! Pocit se šířil, jako by mu pokožka od tohoto bodu mrtvěla.

Pak se tmavovláska napřímila a zklamaně si ho změřila. Jehlice dál setrvávala u jeho ucha. „Ty jsi to nebyl,“ usoudila pohrdavě.

„Ne,“ vydechl úlevou. „Nemám s tím nic společného.“ Polkl a doufal, že ho teď nechá na pokoji, ať už před okamžikem prováděla cokoliv.

Pohladila ho po probodnuté tváři. „Mrzí mě to. Myslela jsem si to, protože jsi byl jediný, kdo přežil.“ Pokrčila omluvně rameny, její malá ňadra se lehce zahoupala. „Teď vím, že musí existovat další osoba, která přežila nehodu letadla. Nejspíš je ten člověk už dávno za horama. Nebo ho úřady ukrývají stejně jako tebe. Ale to zjistím.“

Tommaso zůstal klidně ležet, pomalu ale napínal svaly. Zdálo se, že šílená žena je teď dostatečně nesoustředěná a že nastal ten pravý okamžik, aby se pokusil o útěk. Jakmile odtáhne hrot o pár milimetrů, riskne to a…

Jehlice zajela Italovi velkou silou ušním bubínkem přímo do mozku. Místnost okamžitě zalilo pronikavé světlo, ve vzduchu zavoněla čokoláda a kručinka; někde naráželo do útesů moře, byla cítit sůl. Jako za Tommasova dětství, kdy trávil týdny na pobřeží u prarodičů.

Pak se před ním zjevily první tváře mrtvých z airbusu. Srdce se mu rozbušilo rychleji, krásné vzpomínky zaplašila rostoucí panika. Umíraje se zadíval na Kristin.

Shlížela na něj. „Promiň. Musím jít.“ Seskočila z něj. „Jak tvrdila média – existuje jeden přeživší. Nikoliv dva.“

Paříž, Francie

Pro Konstantina nepředstavovala Lilou de Girardinová nic než mrtvou, kterou balzamoval, ačkoliv dosáhnout dokonalého výsledku bylo tentokrát mnohem obtížnější než za normálních okolností.

Tu a tam se v Ars Moriendi ocitali zemřelí, kteří předtím prošli rukama soudních lékařů, protože doktor zakřížkoval na úmrtním listě „nejasná příčina smrti“ nebo „nepřirozená smrt“. Tito lidé byli pitváni, aby se vyloučil zločin.

Tento osud potkal také Lilou, kterou vysvobodil z plastového pytle a uložil na nerezový stůl: řez ve tvaru Y na hrudi a na břiše, vpichy v kůži, stehy v místech, kde patologové značně bezohledně odnímali z těla vzorky, aby přišli smrti na stopu. Naštěstí neotevřeli lebku. Nejspíš jim v tomto jinak běžném postupu zabránila její prominentní totožnost. Přesto představoval zničený cévní systém pro balzamování výjimečný oříšek. Navíc jí odebrali orgány v krku, ačkoliv hrdlo samo nevykazovalo žádné řezné rány.

Teď vím, proč mě povolali. Konstantin si pozorně prohlížel pohmožděniny na tváři, zlomeniny, které bude muset správně vytvarovat.

Přeřízl provizorní stehy a krátce nahlédl do břišní dutiny.

Lékaři Lilou vyjmuli orgány a po vyšetření je vložili do sáčku. To mu zjednodušilo situaci, protože si ušetřil odsávání a odvzdušňování. Vyjmul váček. Nechá obsah tak a přidá neředěný roztok formaldehydu. Ten postupně prosákne do buněk, zvláštní ošetření nebude potřeba.

Konstantin se pustil do práce. Umývání, dezinfikující a čistící tekutiny, uvolnění posmrtné ztuhlosti pomocí masáží a pohybování končetinami, aby tělo zvláčnělo a rozpustily se poslední zbytky krve.

Pak opatrně vsunul do stále funkčního zbytku cévního systému mrtvoly injekční jehly a spojil je s hadičkami balzamovací pumpy. Přes stehenní tepnu vpravil tekutinu do těla. Nepočítal s tím, že by vyteklo větší množství zbytkové krve, protože ta bývala běžně vypouštěna krční tepnou. Životodárná tekutina Lilou zůstala na soudním.

Cvak, cvak, cvak, udržovala mechanická pumpa takt, zatímco Konstantin hnětl a masíroval tělo mrtvé, aby konzervační tekutina pronikla i do těch nejmenších, nejhůře prokrvených míst.

Stále znovu kontroloval, jak se směs formaldehydu a dalších látek rozlévá, zda nedochází k nechtěnému hromadění. Několikrát musel jehly v těle přesunout, protože žíly a tepny narušilo ohledání. Náročná procedura, vyžadující maximální pečlivost.

Díky jeho snahám nakonec zmizely mrtvolné skvrny, krevní výrony ustoupily normální barvě tváře. Přesto si postup vyžádal více kapaliny než normálně.

Když si byl jist, že se konzervace vydařila, osušil Lilou a položil ji na druhý stůl, který předtím vystlal kuchyňskými utěrkami.

Začínal být unavený, hladina cukru mu klesala. Soustředění bylo ovšem důležité.

Přestávka.

Hodinky mu prozradily, že je krátce po sedmé večer, a on měl hlad jako vlk.

Sundal si roušku, rukavice, zástěru a návleky, umyl si ruce, vyšel z místnosti a zamířil vzhůru po schodišti vedoucím ze sklepa; na jeho úpatí ho pozdravil pokývnutím jeden z mohutných strážců a ukázal na přivřené dveře. Spíše než návod, kde najde něco k jídlu, to byl pokyn, aby nevycházel ven.

Konstantin prošel dveřmi do místnosti, kde seděl na židli Caràra a četl si knihu se španělským názvem.

Ve vzduchu voněla káva, uzeniny a housky. Na dokonale čistém stole nabízel tác přikrytý celofánem chlebíčky, které dozajista připravil mistr svého řemesla.

„Dobrý večer,“ pozdravil Konstantin.

Caràra vzhlédl. „Jste hotov, monsieur?“

„Dávám si přestávku. Ještě to bude chvíli trvat. Ale zvládnu to.“ Konstantin se několikrát pořádně protáhl. Pak se posadil, zatímco tajemník zaklapl knihu a nalil mu kávu z termosky. „Děkuji.“

„Trvá balzamování vždycky tak dlouho?“

„Ne. Normálně bývám za dvě hodiny hotov.“ Konstantin si vybral housku se šunkou, ozdobenou rajčetem a vajíčkem. Při balzamování člověku vyhládne. Jemu aspoň ano.

„Aha.“ Nic dalšího Caràra nepoznamenal a také si nalil kávu.

Konstantin mlčel a v duchu si procházel další kroky. Ve sklepě ještě bude muset strávit pár hodin. „Mám demoiselle Lilou kompletně obléct a uložit do rakve, že ano?“

„Tak zní markýzovo přání, monsieur Korffe.“ Caràra mu nabídl mléko a cukr; Konstantin si obojím posloužil. „Telefonoval jsem s ním a pan markýz vzkazuje, že by byl moc rád, kdybyste mohl krátce před pohřbem ještě jednou přijet a podívat se na demoiselle.“

Jak hezky to opsal. „Mám spoustu práce…“

„Vaše výlohy budou zaplaceny zvlášť, monsieur.“

„Což nemění nic na skutečnosti, že mám i další zákazníky, monsieur Caràro,“ trval na svém Konstantin s úsměvem. „Už zítra budu sedět v letadle do Moskvy, navíc tady jsou zemřelí v Lipsku, o které se také musím postarat.“ Ukousl si kus housky a dal se do žvýkání.

Caràra sešpulil rty. „To se nebude panu markýzi líbit.“

„Nemohu s tím nic dělat. Vyřiďte mu, že bude stačit, když se na tělo podívá vizážista.“ Konstantin usrkával kávu, horkou a sladkou. Pachuť formaldehydu v ústech díky ní konečně zmizela. „Moji práci není třeba kontrolovat. Pokud vy nebo někdo jiný nevystavíte ostatky demoiselle před pohřbem letnímu slunci, nic se nestane. To vám garantuji.“

„Dobrá. Sdělím vaše slova panu markýzi.“ Caràra také upil kávy a nějak se mu při tom podařilo vypadat mrzutě a uraženě.

Zbytek přestávky uběhl v tichu.

Po půl hodině se Konstantin vrátil do podzemí.

Znovu osušil Lilou, vložil jí do břišní dutiny plnivo a přidal sáček s vnitřními orgány, nešetřil ani ardolem. Nakonec použil k zašití rány jemnou, neviditelnou nit.

Pak přišly na řadu tělesné otvory, které bylo třeba uzavřít a zabránit zápachu. Z demoiselle se v katedrále v žádném případě nesměl linout silný nasládlý pach.

Následující krok vyžadoval maximální citlivost v prstech. Musel se dobře umístěnými injekcemi postarat o místa, kde zatvrzele zůstávaly modré skvrny. Této metodě se říkalo hypodermální balzamování.

Pak napravil lícní a nosní kůstky, jak to jen šlo, a sáhl po zpevňujícím gelu určeném pro zdeformovaná místa v obličeji. Speciální stříkačkou ho vpravil pod kůži a vymodeloval. Po každé korektuře důsledně porovnával rysy mrtvé se snímky, po milimetrech posouval a měnil, kontroloval, posouval a opravoval, až byl spokojen. Byla to nejchoulostivější část práce, kterou po něm žádali, ale vrátila Lilou její krásu.

Neuvědomoval si, jak čas letí. Vlastní počínání ho zcela zaměstnalo. Stejně málo si uvědomoval, že se mezitím odmlčel jeho MP3 přehrávač.

Po pěti hodinách se narovnal a usmál se na mrtvolu.

Dobře. To nejtěžší mám za sebou.

Teď následovala rutina, která mu šla dobře od ruky, aniž by polevil v soustředění: vycpání krku buničinou – dodatečné uzavření hrdla nebylo zapotřebí –, utěsnění zvukovodů tvarovacím voskem, ligatura pro ústa a oční kryty pod víčka, aby se zabránilo jejich vpadnutí a otevření.

Měl skoro hotovo. Ošetřil rakev ardolem. Pak opatrně oblékl tělo do bílých upnutých, krajkových šatů a uložil ho do rakve, kde začal s kosmetickými úpravami.

Účes si markýz přál jednoduchý, přirozený: hladké, volně rozpuštěné vlasy. Jemná základní vrstva, decentní líčení – a dílo bylo zdárně dokončeno.

Na závěr navlékl Lilou na útlé prsty prsteny a složil jí ruce na plochém břiše. Kolem krku jí uvázal jednoduchou černou sametovou stužku, na níž se pohupoval namodralý drahokam. Konstantin se domýšlel, že se jedná o šperk značné hodnoty. Další důvod pro hlídače. Lilou měla tento přívěšek také na fotografii, která byla pořízena na palubě lodi a sloužila mu jako předloha.

Poodstoupil o krok a prohlížel si mrtvou, se snímkem v ruce naposledy srovnával předlohu a hotové dílo, aby nakonec uklidil a dezinfikoval nástroje. Žádný ze smutečních hostů nebude mít tušení, kolik času strávil tím, aby Lilou vypadala, že spí.

„Lépe to nejde. Jen za života jsi byla krásnější,“ podotkl tiše a zmocnila se ho lítost. Smrt je sobec. Až příliš ráda se obklopuje krásnými mladými lidmi. Lilou de Girardinová byla kráska s dobrým srdcem. A smrt je mizera.

Náhle se rozezvučely hrací hodiny, které ležely mezi osobními věcmi.

Konstantinovi přejel mráz po zádech.

Pověrčiví lidé by v tom zvuku viděli odpověď smrti, ale on se nedal zmást.

Smrtka se mu nemohla ukázat.

Nešlo to.

„Vypadá… vypadá, jako by spala. Mistrovská práce, monsieur Korffe!“ Caràra stál vedle něj a prohlížel si mrtvou Lilou. Zjevně nedokázal pochopit, jak skvělého výsledku Konstantin dosáhl po více než dvanácti hodinách práce.

„Nebylo to tak problematické, jak jsem si myslel.“ Konstantin se šťastně, ale vyčerpaně usmál. Předtím odložil pracovní úbor, osprchoval se a oblékl si kalhoty, polokošili a sako. Šaty byly cítit vlhkostí a různými dezinfekčními a balzamovacími prostředky, jejichž specifický pach ovšem brzy vyvětrá.

V rakvi spočívala Lilou de Girardinová v oněch krásných, až po krk upnutých krajkových šatech, díky kterým se mu snadněji podařilo zakrýt nepřirozené zbarvení krku. Oči měla pokojně zavřené, nádhernou tvář mladé ženy, kterou Konstantin jemně nalíčil, rámovaly vlasy. Plošky diamantu se jemně třpytily ve světle zářivek.

„Může se ještě něco přihodit?“ zeptal se Caràra opatrně.

„Myslíte, zda bude proces rozkladu pokračovat dál a demoiselle se do pohřbu nafoukne?“ Konstantin neměl rád, když se o procesech, provázejících smrt, hovořilo příliš zjemněle. „Ne. Učinil jsem příslušná opatření, monsieur. Jak už jsem říkal – její smrtelná schránka zůstane až do pohřbu v tomto stavu, samozřejmě za předpokladu, že budete pokračovat v chlazení. Nechal bych ji do smuteční slavnosti v této místnosti a použil odvlhčovač vzduchu.“ Dál to nerozváděl. Caràrovi se zračilo ve tváři, že o podrobnosti nestojí. „Kdyby vám to nevadilo, byl bych vděčný, kdybyste mě mohl odvézt zpět do hotelu.“ Konstantin zvedl hliníkový kufřík.

„Samozřejmě, monsieur Korffe.“ Caràra naznačil úklonu, patřící tělu, a odvrátil se od rakve, aby vyšel z místnosti. „Musím vám složit velkou poklonu,“ prohodil v chůzi. „Znal jsem demoiselle Lilou osm let, monsieur, a… byl jsem skeptický. Obával jsem se, že bude po vašem zásahu vypadat jako vosková figurína nebo že jí propůjčíte vzhled, který nebude odpovídat jejímu naturelu. Teď vás musím poprosit o odpuštění, monsieur Korffe.“

„To je velká pochvala, monsieur Caràro. Jsem rád, že jsem dokázal zachovat její podstatu.“ Vzpomněl si na markýzovu manželku. „Měli byste k ní brzy dovést její matku. I když ne nezbytně sem do sklepa.“

„To je jasné, monsieur . Necháme demoiselle Lilou později vyzvednout a dopravit na místo, kde bude panovat soukromější atmosféra a kde bude bezpečněji.“

Vyšli do přízemí a opustili budovu.

Mezitím zavládla hluboká noc. Vítr k nim nesl pach města prosycený prachem, výfukovými plyny a kouřem. Někdo někde pálil odpad.

Konstantin a Caràra minuli hlídače, nastoupili do peugeotu a zamířili zpět do hotelu.

Opět oba mlčeli, protože nebylo nic, o čem by chtěli mluvit. Caràra netoužil znát detailní průběh balzamování a Konstantin se cítil příliš unavený, než aby se vyptával na rodinu de Girardinových. Nic mi do toho není.

Před hotelem tajemník konečně znovu promluvil. „Monsieur Korffe, pokud jde o úhradu – přejete si hotovost? Hned teď? Nebo platbu převodem?“

„Chcete mi tvrdit, že s sebou taháte pár tisíc eur v hotovosti?“

Caràra se významně usmál.

„Pokud ano, vezmu si hotovost.“ Caràra mu ji podal v obálce. Konstantin si ušetřil námahu a peníze nepřepočítal, obálka byla dost těžká. Je tam víc, než kolik jsme si domluvili.

„O bonusu rozhodne pan markýz, až uvidí svou dceru, monsieur Korffe. Dozvíte se ode mě, jak to dopadlo.“ Caràra mu potřásl rukou.

„Jak už jsem říkal, to není třeba. Pěkný večer, monsieur Caràro. Hodně zdaru.“ Konstantin strčil obálku do saka, vystoupil, vyzvedl si ze zadního sedadla kufřík a vkročil do hotelové haly. V tuto hodinu zela až na recepčního prázdnotou.

Hotelový zaměstnanec ho pozdravil pokývnutím hlavy, podal mu klíč od pokoje a lístek. „Toto tady pro vás nechal jakýsi gentleman, monsieur Korffe.“

„Vskutku?“ Konstantin ho rozložil. Poznal rukopis a citát zaplašil i poslední pochybnosti.

I choose my friends

for their good looks,

my acquaintances

for their good characters,

and my enemies

for their intellects.

A man cannot be too careful

in the choice of his enemies.

Oscar Wilde, The Picture of Dorian Grey2

2 Přátele si vybírám pro jejich dobrý vzhled, pouhé známé pro jejich dobrý charakter a nepřátele pro jejich dobrý mozek. Člověk nemůže být nikdy dost opatrný ve volbě svých nepřátel. Oscar Wilde, Obraz Doriana Graye. V překladu J. Z. Nováka (pozn. red.).

Takže jsem se nemýlil! Vážně jsem ho na tom kruhovém objezdu zahlédl. Jak zvláštní, že se jeden z jeho nejlepších přátel zrovna zdržoval v Paříži. Ačkoliv určitě ne dobrovolně.

Musel se usmát a nechal ruku s lístkem klesnout. Fakt, že se v pařížské metropoli setkali na čtyřproudovém objezdu a předtím o sobě víc než půl roku neslyšeli, ladil s jejich zvláštním vztahem.

Konstantin to pochopil jako narážku, že se mu má ozvat. Ale dnes už ne. Potřebuju koupel a skleničku vína, pak si musím přečíst podklady k další zakázce. Moskvané zápasili s obtížným případem a on byl zvědavý, zda dokáže nějak pomoci.

„Dobré zprávy, jak vidím, monsieur Korffe,“ ozval se recepční zdvořile. „To je potěšující.“

„Ano, dá se to tak říct.“ Vydal se k výtahu. „Dobrou noc.“

V tu chvíli prošla hotelovými dveřmi dvojice a zamířila rovnou k výtahu. Konstantin zaslechl rozzlobený výkřik recepčního, ale natlačili se k němu do kabiny. Muž držel v ruce fotoaparát a právě se ho chystal zvednout.

Každopádně se o to pokoušel.

To jsou ti dva s Vespou! Konstantin před sebe zvedl kufřík jako štít a vystrkal je zpátky do vstupní haly, kde už recepční, rozpálený hněvem, obíhal pult. „Nemyslím, že tihle dva patří k hotelovým hostům,“ zavrčel Konstantin.

„Ne, monsieur Korffe,“ odvětil zaměstnanec a popadl hubeného fotografa za límec. „Tisk. Už jednou tady byli a já je varoval, aby se nevraceli.“

Muž se přesto pokoušel Konstantina vyfotografovat, ovšem kufřík mu blokoval výhled. Po krátké potyčce s recepčním upadl přístroj na podlahu, objektiv praskl.

Konstantin popadl aparát a ustoupil zpátky do výtahu. Rychle vytáhl paměťovou kartu a hodil fotoaparát ženě, která ho duchapřítomně zachytila.

„Monsieur,“ zvolala a zvedla do vzduchu smartphone, malou čočku upřenou na něj. „Interview, prosím! Co jste s panem Caràrou…“

Konstantin se obrátil bokem, dveře se zavřely. Jeho tvář dozajista nepatřila na titulní stránku bulvárního deníku. Mohlo by to vzbudit zájem nesprávných lidí. Bývalých zaměstnavatelů z doby, kdy ještě brával zakázky jiného druhu.

Výtah ho vynášel vzhůru, do jeho luxusního apartmá.

Hned po přihlášení v hotelu si ověřil, kde bude moci strávit noc – z velkých, pohodlných polštářů ze sedačky si vytvoří lůžko v šatně.

Neboť šatna, jak zhruba odhadl, představovala nejmenší místnost v apartmá. Nejlepší předpoklad pro bezpečný, nikoho neohrožující spánek. Neboť zaměstnanci hotelu Hôtel De Vendôme neměli přijít k úhoně, kdyby je snad při vstupu do apartmá neslyšel.

IV

Věčnou hádankou je život

a tajemstvím zůstává smrt.

Emmanuel Geibel, Písně ze staré a nové doby

Minsk, Bělorusko

Ian McNamara seděl na zadním sedadle terénního vozu, jehož značku neznal. Nejspíš to byl místní výrobek. V kufru spočívalo jeho objemné zavazadlo, vpředu trůnil řidič spolu s dalším mužem. Bavili se rusky a hulili jako fabrika. Tu a tam se některý z nich zasmál. McNamara jako by pro ně byl jen vzduch.

Vyhlédl ze špinavého okénka a sledoval kolem se míhající Minsk, který si vlastně ještě ani pořádně neprohlédl.

Cenou za výjimečně vysoký plat a spolupráci na pilotním lékařském projektu byl zákaz vycházení a kontaktu. Tu a tam bylo možno poslat e-mail nebo si krátce zatelefonovat a nalhat blízkým doma něco o práci v Africe. McNamarova sestra, jediná příbuzná, kterou ještě měl, věřila, že je v Burkina Faso a pracuje tam v nemocnici.

Jak křižovali město, určovala jeho obraz šedivá průčelí domů.

McNamara by si před letem zpátky do Irska rád dopřál pivo nebo víno v nějaké hospůdce. Ale bude to muset dohnat až doma, v Killarney, a vypláchnout si události posledních týdnů z hlavy pomocí whisky a kilkenny. Potom se poohlédne po práci v nějaké malé nemocnici. Aby pomáhal pacientům, místo aby mrzačil nebo zabíjel zdravé.

Za celou tu záležitost s Minskem mohla jeho ctižádost. Cítil se poctěn, že si s ním Smyrnikov přeje pracovat.

Ale už po první obchůzce tou hororovou klinikou se mu usadil v krku velikánský knedlík, který nezmizel ani po dnech či po týdnech. Pokusy, které tam prováděli, nepošlapávaly Hippokratovu přísahu, přímo ji rozsekávaly mačetami a krumpáči a řezaly motorovými pilami.

McNamara si povzdechl. Vůbec neměl do Minsku jezdit. Všechno, co se na různých odděleních institutu odehrávalo, porušovalo zákony a protiřečilo veškeré etice, k níž se kdysi coby lékař zavázal. Zdravotníci a specialisté, které kolem sebe Smyrnikov shromáždil, mu připomínali nacistické doktory, kteří prováděli experimenty na vězních v koncentračních táborech. Byli to zločinci.

Ospravedlnění děsivých činů – uřezávání hlav, vyjímání mozků, jejich zkoumání za plného vědomí nebohých mužů a žen, transplantace – znělo jako výsměch.

McNamara si uvědomoval, že o tom nesmí nikomu vyprávět, ačkoliv se toho jeho smysl pro spravedlnost dožadoval. Nepochyboval, že by Smyrnikov jinak uskutečnil svou hrozbu, ovšem chlácholil se pomyšlením, že stejně nikoho nezajímá, co se děje v Minsku. Kdo by měl proti Smyrnikovovi zakročit, když se od něj nechaly úřady a mocipáni země uplácet? Diplomatickým výhružkám se v Bělorusku vysmívali.

Kolem se mihla směrovka odkazující na letiště – mířila opačným směrem.

McNamara se zamračil, ale jeho překvapení se drželo v mezích. S tím počítal. Muži jako Smyrnikov nedrží slovo. Oba obři na předních sedadlech měli zajisté za úkol dopravit ho na nějaké odlehlé místo a nechat ho beze stopy zmizet.

Dokonce ho udivilo, že se o to nepokusili hned na klinice. Nejspíš kvůli ostatním vědcům.

McNamara zachoval klid, byl připraven. I profesor chirurgie uměl zacházet se zbraněmi. Druhý den po svém příjezdu do Minsku obral strážného u vchodu o pistoli. Muž snad ztrátu nehlásil. Jeden zásobník musel na útěk stačit.

Vytáhl z bundy zbraň, makarova ráže devět milimetrů, nabil ji, aby obři věděli, na čem jsou, a přitiskl ústí řidiči zezadu na krk.

„Na letiště,“ nařídil anglicky. Jakmile tam dorazí, měl by být v bezpečí. Vycházel z předpokladu, že mu muži v přítomnosti mnoha očitých svědků nic neudělají, aby nevzbudili rozruch. „Chci jenom domů. Vy mě vysadíte, já nastoupím do letadla a zbavíte se mě.“

Jeho průvodci si vyměnili několik slov, jimž McNamara nerozuměl. Pro jistotu zesílil tlak pistole. „Žádné triky, žádné telefonáty. Honem, otočte to.“

Obr za volantem s nadávkami vyhodil blinkr a několikrát odbočil, až se ocitli na silnici směřující na letiště.

Jeho kumpán se ohlédl přes rameno. „Myslíš, že se dostaneš do letadla živý?“

McNamara přikývl. Tady měl důkaz, že ho nehodlali nechat odejít. „Mám se Smyrnikovem dohodu. Pokud ji nedodrží dobrovolně, postarám se o to sám.“ Nic víc neřekl. Proč taky?

Blížili se k letišti, provoz houstl.

V Irovi rostlo napětí. Jakmile dorazí na místo, bude muset oba obry omráčit. Zbraň nechá spolu se vším ostatním v autě a nasedne na první letadlo, které se mu namane, hlavně pryč z Běloruska a ze Smyrnikovova vlivu. Musí to jít rychle.

Jiný plán nedokázal tak narychlo vymyslet. Vydat se k nejbližší hranici autem, vlakem nebo autobusem mu připadalo příliš nebezpečné. Trvalo by to příliš dlouho a on nemluvil rusky.

„Jestli vystoupíš, odděláme tvoji ségru,“ procedil spolujezdec mezi zuby.

McNamaru zamrazilo. „Drž hubu.“

„Víme o tobě všechno,“ pokračoval muž. „Nech těch blbostí, odlož zbraň a pojeď s náma.“

„Nechceme ti ublížit,“ vmísil se do hovoru řidič. „Ale jestli toho nenecháš, vydáme se za ní my nebo pár našich kámošů, znásilníme ji a uškrtíme. Co ty na to?“

„Říkal jsem, že máte držet hubu!“ McNamarovi se udělalo zle strachy. „Mé sestry se ani nedotknete.“

„Ale jo. Pěkně si s ní vrznem. A až ji budeme zabíjet, bude vědět, že je to tvoje vina,“ nedal se spolujezdec.

„Pak zazvoníme u tvé sousedky, provedeme s ní to samé, vychlastáme jí pivo a odbouchnem ji,“ přidal se řidič a pozoroval McNamaru ve zpětném zrcátku, nepřerušoval oční kontakt a šklebil se. „Provedeme to s…“

„Stoj!“ zařval najednou jeho kumpán a zapřel se rukama o přístrojovou desku. „Stoj, stoj!“

Řidič upřel pohled dopředu a dupl na brzdu. Doprava před nimi uvázla, červená koncová světla a varovné blinkry vytvořily poblikávající moře světel. McNamarův bezpečnostní pás se prudce napjal. Přitom vyšla z makarova střela, proletěla hlavovou opěrkou a utrhla řidiči pravé ucho. Kulka prorazila čelní sklo, z rány vystříkla krev a potřísnila celou kabinu vozu.

Řidič zaječel a přitiskl si na zranění ruku. Přesto se mu nějak podařilo zastavit terénní vůz dřív, než narazil do konce kolony. Stáli uprostřed křižovatky.

Spolujezdec se bleskově otočil, popadl zbraň a prsty zablokoval spoušť. Hranou ruky udeřil McNamaru do zubů.

Ir odletěl dozadu a před očima se mu roztančily mžitky. Vyhrkly mu slzy, v ústech ucítil krev. Nejspíš mu praskly rty. Jeho plán právě ztroskotal.

Obr na sedadle spolujezdce mu vykroutil pistoli, zamířil mu ústí na hlavu, zašklebil se a prsty pomalu mačkal spoušť.

Než padl výstřel, zaječel hlasitě klakson.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Oneiros.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.