První vydání vyšlo k 60. výročí poprav československých důstojníků v září a v říjnu 1941.

Nové vydání vychází u příležitosti 100. výročí bitvy u Arrasu.

Copyright © Milena Freimanová, 2001, 2017

Drawing © Hana Rozmanitá, 2017

Photos © Archiv ČsOL, SOkA Liberec, VÚA-VHA, 2017

Czech Edition © Československá obec legionářská, Nakladatelství Epocha, 2017

ISBN (ePub) 978-80-7557-307-0

ISBN (mobi) 978-80-7557-308-7

Obsah

Slovo úvodem

1913–1920

Curriculum vitae do roku 1920

Jak jsem šel do světa

Na zkušenou do Paříže

Odvody

Bayonne

První fronta

Běžný život

Bitva u Arrasu

Z korespondence 1915

Sidi-bel-Abbès

V srbské armádě

Colomb-Béchar

Dovolená v Paříži

Colomb-Béchar, naposledy

Soluňská fronta

Přes polskou armádu do Francie

U Čechoslováků, konečně!

Poslední rok války

Ve vlasti v letech popřevratových

1920–1941

Curriculum vitae od roku 1920

Jak život šel 1922–1938

Na okraji druhé světové války

PŘÍLOHY

Vyznamenání

Publikační činnost

Portréty

Osobní dokumenty

Československá obec legionářská

Poznámky

Vážení čtenáři,

je mi velkou ctí uvést do života nové vydání pamětí československého legionáře a důstojníka československé armády plk. gšt. i. m. Ladislava Preiningera, který svůj osud tak pevně svázal s Francouzskou republikou a její armádou. Jsem proto velmi rád, že Československá obec legionářská přikročila ke znovuvydání těchto pamětí.

Ladislav Preininger patřil k jedněm z prvních československých dobrovolníků, kteří se na samém počátku první světové války rozhodli bojovat za svobodu své vlasti, a to v rámci francouzské Cizinecké legie, které se upsal na celou dobu války. V jihofrancouzském Bayonne spolu se svými legionářskými bratry přísahal na slova francouzské vojenské přísahy a svému slovu dostál v těžkých bojích ve Francii a na Balkáně.

V meziválečné éře tzv. první československé republiky byla činnost Ladislava Preiningera opět úzce svázána s Francií, neboť působil při čs. generálním štábu ve funkci spojovacího důstojníka francouzské mise, kterou v té době vedl gen. L. E. Faucher.

Je pro nás velkým štěstím, že se v pozůstalosti Ladislava Preiningera dochovaly deníkové záznamy, dopisy, vzpomínky a další dokumenty, které tvoří tento svazek. Jsou nám nejen cenným zdrojem informací, které by jinak byly navždy ztraceny, ale rovněž studnicí inspirace a především příkladem odvahy a ochoty obětovat se pro ideál svobody a spravedlnosti.

Ladislav Preininger stvrdil za druhé světové války pevnost svého charakteru, když se s naprostou samozřejmostí zapojil do odbojové činnosti. Za své hrdinství zaplatil cenu nejvyšší.

Čest památce našeho společného hrdiny!

J. E. Jean-Pierre Asvazadourian

mimořádný a zplnomocněný velvyslanec

Francouzské republiky v ČR

Vážení čtenáři,

sestry a bratři,

Československá obec legionářská vám v rámci Edice pamětí československých legionářů předkládá v pořadí již třetí vzpomínky od účastníka boje za samostatný československý stát v první světové válce, příslušníka legendární roty „Nazdar“ plk. gšt. i. m. Ladislava Preiningera, zaslouženého důstojníka československé meziválečné armády a významného představitele protinacistického odboje na domácí frontě.

Dalším výjimečným příběhem československého hrdiny, jehož osudy zpřístupňuje tato kniha široké veřejnosti, vkládáme pomyslný kámen do mozaiky stávajících snah Československé obce legionářské navrátit do povědomí naší společnosti celkový obraz o nezměrném úsilí a oběti našich předků, již se rozhodli vynaložit pro lepší osud svůj i dalších generací svého národa.

V rámci projektu LEGIE 100 usiluje naše organizace za podpory Ministerstva obrany ČR a ve spolupráci s desítkami partnerů projektu o nápravu křivd, které na odkazu československých legionářů vykonaly nacistický a komunistický režim. Potlačováním, lhaním a zamlčováním se snažily o to, abychom zapomněli na své hrdiny a přijali zvrácené vidění dějin a tím i současnosti a budoucnosti.

Náležitá znalost o těžkostech, které museli naši předci překonat na cestě za svým snem o svobodném a humanistickém státě, a upřímná úcta vůči jejich dílu a odkazu, neodmyslitelně patří k obrazu moderního občana České republiky.

Přeji si, aby silný životní příběh Ladislava Preiningera zapůsobil na co nejširší čtenářskou obec a byl příkladem především naší mladé generaci.

plk. v. z. Pavel Budinský, Ph.D., MBA

předseda Československé obce legionářské

Slovo úvodem

Přípravy k vydání pamětí mého otce Ladislava Preiningera začaly chronologickým utříděním velmi různorodého rukopisného, obrazového a dokumentárního materiálu. Tím se dostaly do časové návaznosti texty psané v různých životních etapách autora, tedy texty stylisticky, jazykově i formálně rozdílné. Z typu materiálu vyplývá jeho nejednotné časové členění i nutná variabilita grafické úpravy. Základem publikace je přepis deníkových poznámek z let 1913–1920, na kterém otec pracoval v letech 1939–1941 a který zůstal torzem. V některých úsecích na něj navazují bezprostřední záznamy právě prožívaného nebo náladové zamyšlení nad nečekanými okolnostmi, svědomitá každodenní bilance střídá strohé jednověté popisy dne.

Do knihy jsem zařadila časté citace z korespondence. Na rozdíl od dnešní snadné komunikace na dálku byl v období první světové války nejběžnější – a často jedinou – možností dopis. Stal se nejen důležitým dokumentem o různých událostech, ale prozrazoval také mnohé o pisateli i adresátovi a charakterizoval jejich vzájemný vztah. Zejména pro dobu války je dopis důležitým informátorem nebo komentátorem.

Při koncipování celku byla pro mne hlavním kritériem autenticita. Jestliže existuje některá etapa v několika verzích z různé doby, zařazovala jsem znění nejstarší (někdy stylisticky neobratnější) s pocitem, že je nejautentičtější. Spoléhám na sílu osobního svědectví a výpověď dokumentů, ať jsou to fotografie, potvrzení, deníky, korespondence, mapy atd., které se vzájemně prolínají do té míry, že reprodukce místy přebírají funkci textu. Jediným doplněným textem v publikaci je životopis a několik spojovacích nebo vysvětlujících řádků v hranatých závorkách.

Požadavku autentičnosti jsem podřídila i všechny zásahy do textu: rukopis nebyl sjednocován ani stylisticky, ani jazykově. Údaje a názvy, často psané tužkou ve frontových podmínkách, jsem ověřovala; kde to nebylo možné, zachovala jsem původní znění. Bylo ponecháno například časté užívání zkratek, počešťování francouzských výrazů, jak si je vojáci upravili (například tranše atd.) i hovorová řeč – zejména v dopisech. Výrazy a citáty ve francouzštině jsou přeloženy v závorkách. Koncepce všech částí zůstala v původní podobě (například nejednotné datování záznamů a opakované začínání deníku). Jazykové úpravy jsou provedeny jen u omylů gramatických a stylistické změny jen na těch místech, kde by byla narušena srozumitelnost textu. Údaje k rukopisu – data a místa přepisu – psané většinou autorem, se vztahují jen na následující část.

Jsem vděčna osudu za to, že jsem se při přípravě prvního vydání knihy mohla s některými otázkami obracet na svou maminku, Natálii Preiningerovou, která se v obdivuhodné duševní kondici dožila sto čtyř let.

Je na místě, abych poděkovala za možnost vydání této knížky Československé obci legionářské, za vlídné poskytování odborných rad i studijního materiálu Historickému ústavu Armády České republiky i pracovníkům Vojenského historického archivu.

Toto nové vydání je doplněné o události posledních let a upravené podle připomínek k prvnímu vydání.

Milena Freimanová

1913–1920

Curriculum vitae do roku 1920

„Narozen 2. července 1895 na Král. Vinohradech, po vyjití pětitřídní obecné školy navštěvoval jsem v letech 1906–1909 nižší reálné gymnasium v Praze II v Křemencově ulici. Po dokonaném 14. roce věku (povinné školní docházky) ponechal mne otec ve svém podniku (umělecký průmysl papírnický a ozdobnický), který jsem měl v dospělosti převzíti. V té době, v letech 1909 až 1913, jsem navštěvoval kurzy Umělecko-průmyslové školy v Praze a v roce 1913 jsem odjel na obchodní zkušenou nejdříve do Vídně a později do Paříže. V Paříži jsem znovu navštěvoval tamější kurzy umělecko-průmyslové při Musée des Arts et Métiers. Po vypovězení války jsem zůstal ve Francii a do vlasti jsem se vrátil v lednu 1919 v hodnosti důstojníka naší armády.“ Co všechno obsáhla tato poslední věta prvního odstavce stručného životopisu! (Napsáno v roce 1940 po zrušení československé armády jako příloha k žádosti o vystavení studijního dokladu na reálné gymnasium v Kolíně; proto byl životopis zaměřený hlavně na otázky vzdělání.)

Přesto, že do Paříže přichází jako osmnáctiletý již po krátkém pobytu v učení z Vídně, je dosud velmi silně fixovaný na rodiče, na jimi vymezené úzké prostředí školy a domácí otcovy dílny v Praze. Rodinný okruh jeho dětství byl prodchnut zásadami a duchem tehdejšího pražského Sokola, ať již v názorech výchovy tělesné nebo duševní a vlastenecké. Také do Paříže jede vlastně prostřednictvím členů sokolských organizací. Po těžkostech úvodních dnů, spojených s hledáním práce a bydlení, brzy nachází mezi krajany prostředí obdobné pražskému domovu – prostředí pařížského Sokola. Oblast jeho studijních zájmů jej přivádí k poznávání zdejších bohatých sbírek uměleckých – galerií a muzeí – a za pomoci přítele trochu nakoukne také do pařížského života společenského; avšak nejbližší mu zůstává společenství krajanů; tím spíše, že se kolektivně a spontánně nejaktivněji projevuje při mobilizaci po vypovězení války. Aby byl v památný den odvodů v Invalidovně odveden, musí si přidat jeden rok – a pak již s krajany společně odjíždí na vojenský výcvik do Bayonne. I tady si celý kolektiv postupně znovu vytváří svůj domov. Podmínky jsou ztížené, ale zatím jsou spolu, zpívají stejné písně, cvičí své sokolské „devítky“ a udivují, ale současně si získávají celé město až po slavnou přísahu jejich roty Nazdar: „Ve jménu volnosti, rovnosti a bratrství a v důvěře v republiku slibujeme, že budeme bojovati pro právo republiky a lidskosti až do posledního muže a do poslední kapky krve.“ Radost, nadšení, disciplína, vlastenectví – tím získávají francouzské prostředí civilní a dokonce i vojenské, které je přijalo do svých řad.

Deníkové poznámky v Paříži bezradného chlapce se postupně mění. Na frontu do Champagne odjel už vycvičený vojáček, skromný, ale cílevědomý. To, že odjížděli společně, jim dodávalo síly. Už poznávali blízkost smrti, hrůzu zranění, bláto i špínu v podzemních dírách i nebezpečí noční služby na dostřel nepřítele, ale ještě pořád byli spolu – bratři a kamarádi – a proto v místech střídavého oddechu byli schopni si znovu vybudovat jakýsi svůj domov se zahrádkou zdobenou znaky českého lva a francouzského kohouta, s možností zpěvu a cvičení, s invencí vyrábět ozdobné aluminiové prstýnky z hlavic německých šrapnelových nábojů atd. Alespoň při takzvaném odpočinku byl to jejich domov – tím vzácnější, že zřejmě na dlouho již poslední. Přišel křest ohněm – doslova a do písmene: vítězný boj u Arrasu – statečné, ale krvavé potvrzování všech vlastností dobrých vojáků. V dopisech i v pamětech, v denících i svědectvích účastníků jsou popisy této bitvy, ve které rota Nazdar svým útokem snad až příliš rychlým a nadšeným se dostala do osudné izolace od ostatních bojových složek. Vyprávějí o tom knihy i brožurky různých autorů vydané k památce padlých (prvního důstojníka Václava Dostála, praporečníka Karla Bezdíčka, starosty pařížského Sokola Josefa Pultra, tří bratří Kirchnerů, letce Hofmana), ale i sborníky „Československá legie ve Francii“ a pozdější rozbory a proslovy k význačným výročím této bitvy, na nichž se autorsky i redakčně Preininger podílel. Podávají svědectví velkého vlastenectví a kamarádství všech; z počtu 350 vojáků roty Nazdar zbylo jen 58 – ostatní byli zabiti nebo zraněni.1

Deníkové záznamy L. Preiningra jsou datem bitvy u Arrasu 9. května 1915 přerušeny: byl raněn – příčný průstřel prsou – a další období nám osvětlují jen některé z dopisů posílaných spolubojovníky do nemocnice nebo pozdější vlastní literární zpracování. Již v červenci 1915 ocitl se Preininger jako svobodník na africké půdě. Služba v Cizinecké legii v Sidi-bel-Abbès a na saharském území v Colomb-Béchar byla přerušena jen krátkou úlohou tlumočníka u 1. srbské divize v Alžíru. Překvapivé přidělení do Afriky po opuštění nemocnice snad bylo na počátku zklamáním, ale tato poněkud zvláštní rekonvalescence po zranění se změnila ve tvrdé válečné poznávání, které rodilo lásku i nenávist. Jak vidíme ze záznamů nových zážitků, africké období vojenské válečné služby, které trvalo do března 1917, bylo důležitým základem pro jeho dospívání a nalézání osobitého vnitřního charakteru vojáka. Zřejmě také z vlastních rozporuplných poznatků pramení po letech jeho hodnocení Cizinecké legie při účasti na oslavách jejího stoletého trvání v Sidi-bel-Abbès v roce 1931: „Je známo, že Cizinecká legie za světové války svým zákonným statutem umožnila postavení pochodových pluků cizinců ve francouzské armádě a zvláštním pochopením národních požadavků svých příslušníků umožnila utvoření základní naší vojenské formace, Roty Nazdar!“ V závěrečném písemném hlášení o pětidenních oslavách (26. května 1931) smířlivě poznamenává: „Cizinecká legie… dává těm, kteří si to přejí, nebo jsou nuceni súčtovati s minulostí, možnost vytvořiti si novou existenci…“

Na počátku roku 1917, kdy napsal, že je již ze zranění zcela uzdraven, snažil se Preininger zejména po zprávách o bitvě na Sommě z dopisů kamarádů dostat zpět do Evropy. Jeho žádost o návrat na frontu byla vyplněna povoláním na soluňskou frontu v dubnu 1917. Už při líčení cesty přes Středozemní moře jeho aktivita opět nadějně ožila a dále pak ve velmi podrobných autentických kalendářových popisech sledujeme složitá a nepřehledná bojová střetávání v horách krásného Řecka, jehož prastará kultura byla odedávna předmětem jeho velkého obdivu. Tato válečná etapa byla velmi těžkou zkouškou jeho fyzických i duševních sil. Boje, způsob transportu bojových prostředků i život vojáků samých na tomto úseku první světové války jsou zřídka tak podrobně popsány přímým účastníkem. Zakončení této balkánské frontové etapy v závěru roku 1917 bylo pro Preiningera náhlé: v nemocnici ve Verrii s těžkým onemocněním malárií – která ho potom trápila záchvaty už po celý život. Zakončení bylo o to těžší, že bylo provázeno pocitem marnosti a nelogičnosti v taktice válečného dění, tím více, že tento zápas jak s přírodou, tak s neznámým nepřítelem byl zcela vzdálený jeho vlasteneckým cílům zaměřeným k účasti na osvobození vlasti z rakouské nadvlády.

Po propuštění z nemocnice absolvoval v kritickém zdravotním stavu cestu z Řecka do Francie prostřednictvím polské armády a potom, po dovolené v Paříži, už konečně příchod k armádě československé – k 21. pluku v Cognacu. Opět mezi svými, rychle pokračovalo jeho uzdravování a účast na dalších bojích v Alsasku přes Terron k příměří uvedenému ve stručných denních poznámkách až 11. listopadu 1918. Ale od 7. března 1918, kdy byl slavnostně ustaven první český pluk, každý den jen suše zaznamenává vojenské akce až do konce války. Už bez komentáře a bez vlastních pocitů a dojmů. Po čtyřech letech se smrt a krutosti staly všedními událostmi, a snad právě proto působí toto vypočítávání nemilosrdně a drasticky – také proto, že dnes už víme, že to byly poslední dny této války: 7. září – bombardování plynovými střelami, 22. října – Terron, asi 30 mužů ztrát, 29. října – stále Terron, ztráty značné, 30. října – odchod z Terronu… mrtví 2, ranění 3… Jak daleko bylo jednání o míru a příslib nepřítele ze 13. října, že do 48 hodin opustí Francii, jak daleko byla radost 28. října doma…!?

Po takových čtyřech letech mohl tyto chlapce probudit už jenom pocit štěstí, a tak v prosinci čteme v deníku jen samé radostné události: vyznamenání francouzským válečným křížem, návštěvu Masaryka v Darney, dekoraci Československým válečným křížem, jmenování důstojníkem a 27. prosince konečně – odjezd domů.

Slavný návrat francouzských legionářů a jejich přivítání v Praze popisuje Preininger ve vyprávění, které v přípiscích často komentuje událostmi pozdějšího života nebo poznámkami z let 1939 a 1940, paradoxů těžkého období posledního přepisu deníků. Vrátil se do Prahy k rodičům a hned v prvním poválečném roce byl jako poručík poslán ještě se svými druhy z války do bojů na Těšínsko a pod velením francouzských důstojníků na Slovensko proti Maďarům. Jeho deníkové komentáře těchto událostí se zachovaly vlastně ve dvojím znění: jednak jako služební zápis „Deník operací I. praporu 21. Čs. pluku z Francie na Slovensku“ 25. V. 1919–31. VII. 1919 (napsáno 25. srpna 1919; nyní ve Vojenském historickém archivu v Praze, sbírka osobních pozůstalostí, L. P.) s popisem vojenských dějů a zásahů, ale také v tomto znění osobním, s podáním vlastních zážitků a pocitů v pozdějším přepisu. Oproti záznamu bojových událostí v líčení mladého dobrovolníka z válečných let 1914–1918 je to už zkušenější pohled a z mírových podmínek, proto jednak vojensky odbornější, ale také kritičtější k vojenské kázni i k vojenským a bojovým drsnostem. 21. srpna 1919 se vrátil zpět do Prahy a rozhodl se pro životní dráhu důstojníka – 19. září podal žádost o aktivování. Byl přijat a již 25. října obdržel telegram, zvoucí ke zkoušce z franštiny, aby mohl být poslán na vysokou vojenskou školu do Francie.

„V letech 1919–1920 jsem absolvoval francouzskou vojenskou akademii v Saint-Cyru, předepsanou pro důstojníky z povolání francouzské armády. V roce 1923 jsem složil u Zemského vojenského velitelství v Brně s prospěchem velmi dobrým přísnou zkoušku z češtiny, literatury a vlastivědy (kulturní dějiny, občanská nauka) povinnou pro důstojníky, pokud neměli průkaz o složení středoškolské zkoušky dospělosti.“

Studium v Saint-Cyru absolvoval ještě v plné vazbě na období prožité ve Francii, s návštěvami svého skrovného válečného bytu, s posledními schůzkami s dívkou, která mu byla „marraine de guerre“, kmotřenkou a válečnou opatrovnicí – marenkou. V deníkových záznamech poznáváme studijní řád francouzské vojenské školy i ctižádost a zodpovědnost, s jako se mladí důstojníci nového státu snažili plnit odborné úkoly. A byl to vlastně ještě také trochu sentimentální krátký návrat dospělého zkušeného „válečníka“ do chlapeckých let, což vyplývá i z jakéhosi mládeneckého loučení na zájezdu po jižní Francii. Po návratu do Čech se Preininger stal jako nadporučík instruktorem na Vojenské akademii v Hranicích, oženil se a od 6. října 1923 byl přemístěn v hodnosti štábního kapitána k pěšímu pluku 42 (jako velitel 2. roty) do Terezína.

M. F.

Jak jsem šel do světa

Otec píše panu Fr. Kynclovi do Paříže:

Milý bratře!

S doporučením bratra náčelníka dr. Jind. Vaníčka obracím se na Tebe s prosbou, zdali by Ti bylo možno pro mého syna, který jest vyučen řemeslu knihařskému, zaopatřiti místo ve větší dílně v Paříži. Hoch chodil do střední školy, umělecko průmyslové školy, řemeslu se řádně vyučil, umí ručně i lisově zlatit, ořízky máčené (tj. mramorové) i zlaté, škrobové papíry a poslední dobou navštěvoval kurs knihařský, takže plně své řemeslo ovládá, nyní jest ve Vídni zaměstnán. Rád bych jej dostal do Paříže, by svoje vědomosti mohl lépe uplatnit a sebe více zdokonalit, aby pak mohl se platně v Praze dílny mojí ujmouti.

Žádal jsem bratra náčelníka (jsemť členem Pražské jednoty a syn můj též jest členem sokolským) o radu a on mi řekl, bych se jeho jménem na Tebe obrátil a že mi budeš hleděti moji prosbu plně vyhověti.

Prosil bych Tě ještě jedenkráte o laskavou Tvoji pomoc, syn bude Ti za to povděčen a já též bych se Ti plně odvděčil.
S bratrským pozdravem

Tvůj oddaný Lad. Preininger18. 9. 1913

J. F. Kyncl – Ladislavu Preiningerovi st.2

Milý bratře!Paris, le 25. fbre 13

Na Tvůj ct. dopis ze dne 18. t. m. informoval jsem se na několika místech a mohu Ti sděliti následující.

Bych snad Tvému synovi místo zaopatřil předem – to je věc nemožná, neb každý chce přece vždy dotyčného dříve viděti; ale v tom případě, že by přijel, pak mu rád pomohu místo najíti.

Jak mi bylo sděleno, byla by zvláště nyní doba příhodná, neb počátkem škol i práce v dílnách začíná, tak že by dosti brzy se umístil.

V pádu, že by přijel, ať jen mi předem napíše, já mu pak ochotně přijdu naproti a co budu moci, proň rád udělám.

Jsem plně přesvědčen, že zde dlouho bez práce nebude, nyní nejvýše několik dnů.

Přál-li by jsi si ještě snad nějaké podrobnosti věděti, pak stojím Ti ochotně k službám.
S bratrským pozdravem Fr. Kyncl 44 rue de Trévise Paris

Dopis F. Kyncla L. Preiningerovi st. 25. 2. 1913.

Otec synovi (na rubu předešlého dopisu):

Milý Ladiku!

I. Po obdržení tohoto psaní dej výpověď v sobotu, když dopis dostaneš v poledne, vpádu-li večer, tak ihned v pondělí ráno, než nastoupíš práci, dej výpověď, ale takovou, jakou máš ujednanou, když Ti příjme týdenní, tak týdenní, jinak 14denní – okamžitou nedávej.

II. Poptej se strejčka, aneb ať on jde s Tebou na dráhu a zeptá se na spojení Vídně do Paříže – a na cenu dráhy.

III. Odepiš, mnoho-li máš peněz totiž, jest-li Ti něco zbylo z dřívějška.

IV. Odpověz bratru Kynclovi na tento dopis, že přijedeš, já mu též budu psáti.

V. Mám ještě políčeno na místo v Berlínu, to dosud odpověď nemám, tak myslím, že v úterý budu míti odpověď, proto zatím bratru Kynclovi Ty nepiš, když bys chtěl do Berlína, když ale chceš radši do Paříže, tak mu piš, ale přes Prahu bys nejel, to by jsme se neviděli o svátcích. Já ale bych Ti byl radou Paříž, jen to že snad v Berlině pojedeš na jisto, neboť pí Veselé jest bratr dílovedoucím v knihařské dílně a ona by mu psala, zdali nemá tam pro Tebe místo. Tak mi nezapomeň odpověděti na tyto otázky: I. Jakou jsi dal výpověď, II. cenu jízdy a kdy přijedeš do Paříže (ze soboty na neděli), III. peníze mocli, IV. zdali jsi psal br. Kynclovi a co?, V. zdali Berlin, neb Paříž. Výpověď ale rozhodně dej.

Naříkáš, že Ti nepíšem, vždyť jsme Ti poslali v úterý něco na zub. Ta Vídeň jest ale v našem oboru podařena. Ještě než pojedeš z Vídně, tak se podívej k Nedomanskýmu, jest proti burse – a dílny má u Vídeňky IV/1 – 15 Vienstrasse, v Schönbruně do Palmehause, Rathauskeller, do Kapucínského kostela, kde jsou císařské hrobky, a do Gewerbemuseum.

Dopis otce synovi do Vídně 26. 9. 1913.

Jednu smutnou novinu Ti musím sdělit, že náš starý Maník nám zhynul, jest zakopán na dvoře a zasazen naň ten smrček ze Sázavy.

To budeš rád, že z té krásné Vídně půjdeš, viď, já Ti vidím do duše, jak si vejskneš. Snad pán Bůh dá, že budeš míti tam lepší štěstí. Měl jsem insert na učně a hlásilo se jich tolik, že jsem je nemohl všecky přijmouti, tak jsem nevzal žádného a nechal si zas toho chytrýho Jarosl.

Mají v dílně dělníci i p. mistr zástěru aneb pláště neb, jsi jen Ty v plášti a jak na to pohlíží? Když pojedeš teď pryč, tak koš si vezmeš sebou do vlaku. Proč jsi si nevzal lahvičku na tu barevnou vodu, to jsi ještě neviděl.

Když píšeš psaní, tak nezapomeň psáti DATUM. Tak mi pěkně napiš na všecky moje otázky, ale brzo, bych měl psaní nejdéle v pondělí 29. 9. zde. Nezapomeň přáti v neděli strýci.

Končím své psaní a všicky Tě vespolek zdravíme a těšíme se na Tvoje psaní, neboť vždy naň čekáme, co zas nám budeš nového psáti.

Srdečně Tě zdraví Tvůj otec. 26. 9. 1913

Na zkušenou do Paříže

Se sokolským pozdravem na rtech

započato ve Vídni

Vídeň, 4. října 1913

Tedy je to již jisté. Ve středu v 7,40 hod. pojedu do Paříže. Tatínek píše, že pošle 70 k, maminka rovněž něco přidá, a jedu! Dráha stojí 61,40 k. Naši drazí dávají vše, co mohou, bylo by nevděkem zklamati jejich naděje.

Dnes v sobotu dal jsem výpověď svému nynějšímu chlebodárci, vyplatil mi královských 14,52 k a do knížky napsal: „2/9 – 4/10 1913. Inhaber dieses Buches hat nach neben bezeichnahe Zeit bei mir beschaftigt und ist gesund auf eigenes ersuchen entlassen. K. Moravec, Vien 4/10. 1913“.

Má mnoho práce, v úterý musí odvésti velkou objednávku nějakých asi 6000 židovských biblí, slíbil jsem mu pro potěšení pohled z Paříže a šel jsem.

Zaplať Bůh, budu se lehce loučiti s Vídní. Dva příjemné body tu byly, jednak Sokol, kde cvičili jsme ve staré bývalé maštali, a pak stará teta, tuším babiččina sestra, dobrá babička s rodinou, ale již dosti povídenštěnou. Bydlel jsem tam u mladých lidiček, blízko Prátru a celkem dobře u nich bylo.

Píši do Paříže bru Kynclovi, na něhož mne odporučil br. náčelník Vaníček, a oznamuji mu o svém příjezdu. A ve středu neb ve čtvrtek uvidíme!

Halóo --- Paříž!!

Ještě Vídeň, 5. října v neděli

To je práce! Ráno byl jsem se koupat, to je 20 kr. (tím jsem ušetřil 4 kr., protože jsem si tam vypral dva kapesníky). Poté jsem šel do rakouského umělecko-průmyslového muzea a pak přes městský sad domů. Obědval jsem doma u uzenáře koupené maso (20 hal.). Ačkoliv mohl jsem přece jen jít k mému uzenáři (koňskému), ty řízky, jež tam někdy jídám s bramborem, jsou výtečné a ne drahé. A chodějí tam dobří lidé, i úředníci. Musím však šetřit, takovou cestu mám před sebou a tatínek mne příliš podporovat nemůže! V poledne došel právě z domova balík. Máti dobrá, posílá i jídlo na cestu a oznamuje, že v pondělí u tety Vrkočové budou peníze, a sice od otce 75 k a od ní 20 k. Po zaplacení dráhy zbude mi tedy 32 k.

Je to málo, ale co dělat, musí stačit. Nyní mám na hotovosti 9 k, z toho třeba za boty, prádlo aj. zaplatit 8 k, zbude 1 k.

Ukázka z deníku přepsaného v letech 1936–1937.

V psaní naši hubují, že dostávají pozdě moje psaní. Za to však nemohu, že se v Brně pošta prý zdržuje. Z Paříže ještě odpověď nedošla.

6. října, v pondělí

Předposlední den a noc ve Vídni. Ještě budu jednou psát odsud domů a pak zase až z Paříže. Dnes jsem byl naposledy v Sokole. Po cvičení mne předvolal br. náčelník před šik a oznámil všem můj odchod. Poděkoval jsem za vlídné přijetí a slíbil o sobě zprávu.

Dopoledne jsem byl u tety pro cestovní pas a poprosil, aby pro mne přijali peníze. Pak jsem šel do kapucínské císařské hrobky, ale neodnáším si odtud jiný dojem, než že lidská sláva, polní tráva a něco o zbytečně vyhozených penězích. … po návratu domu zabalil jsem si s pomocí kamaráda zavazadlo a napsal některé potřebné francouzské výrazy a tím jsem s veškerou přípravou hotov.

Z Paříže stále nic nedošlo. Také tatínek mi napsal několik pokynů. Nyní mne již od cesty nic nezdrží. „Kupředu, zpátky ni krok!“

7. října, v úterý

Vše připraveno, peníze rozměněny, zítra ráno jedu vesele a zdravě do Paříže! Dnes jsem se mnoho naběhal, jen ale když vše šťastně dopadlo!

9. října, ve čtvrtek

V Paříži!

Při příjezdu mám na hotovosti 28 frs 90 ctm.

Paříž, 11. října, v sobotu

Jsem tedy v té vytoužené Paříži. Přes Německo jsem jel plný den a noc. Nejhezčí krajina byla v Bavorsku. Clo jsem neplatil žádné a byly dvě prohlídky, na rakouské a francouzské hranici. Do Paříže jsem dojel dne 9. ve čtvrtek ráno. Na nádraží mne očekával br. Svoboda, bývalý náčelník zdejšího Sokola, poslaný tam br. Kynclem. Poznal mne podle amerického papírového praporku, který jsem, podle úmluvy, držel v ruce. Posadil mne do taxi a dovezl do hotelu „U dvou Amerikánů“ v rue Geoffroy-Marie^3 a tam mne ubytoval. Mám sice nejlacinější pokoj za dva franky denně, ale nemohu zde dlouho zůstat, nemám na to dosti peněz. Prý se zde bydlí jenom v hotelích. On sám, zaměstnáním obuvník, bydlí tu rovněž a platí 25 frs za měsíc bez světla. Br. Kyncl, který je obchod. zástupcem nějaké hedvábnické firmy, též bydlí v hotelu nedaleko odtud. Večer jsem se s ním sešel a ujistil mne, že práci najdu velmi brzy a že mi v tom pomůže. Byl starostou a tuším také náčelníkem Sokola někde blízko u Paříže. Domu jsem poslal tři lístky.

V pátek dopoledne jsem byl s br. Svobodou^4 u dvou mi doporučených firem, velkých a starých umělců, knihvazačů. Jsou to mr Gruel a Bouchétier. První má elegantní závod pařížský pro nás zcela nezvyklý. Když se k němu přijde, nepozná se hned, kde vlastně jsme a co se tam prodává. Samé koberce a mramor. Vedoucí s politováním mne odmítl a dal odporučení na Syndicat.

M. Bouchétier je závod téhož druhu. Tam dostal jsem stejnou odpověď. Přijme prý mne, ale asi za 4 neděle. Zatím si ovšem musím něco najít, abych mohl žít. Zdá se, že oba závody je noblesa a velcí umělci.

Pařížský Sokol – budoucí dobrovolníci na jaře 1914 u bra Hofmana.
Ve středu stojí náčelník J. Pultr, uprostřed ležící L. P.

Odpoledne jsem si prohlédl museum v Louvru. Večer pak jsem šel se 2 bratry poprvé do Sokola.5 Br. Kyncl nepřišel. V Sokole mne br. náčelník Pultr přivítal a ptal se hned, mám-li práci a byt. Na moji zápornou odpověď mi naznačil, že od téhož oboru jsou tu dva Poláci, kteří jistě mi poradějí. Náčelník mne pak představil všem před šikem a zařadil do 2. družstva. Mají tu pěknou tělocvičnu, která patří nějakému tělocvičnému ústavu a platí se 45 frs měsíčně nájmu. Cvičí se 2x týdně. Napoprvé jsme měli skok, hrazdu a koně. Sešel jsem se tu s jedním hochem, Riantem, se kterým jsem cvičil v pražském dorostu. Je tu rovněž na zkušené, jeho tatínek má v Praze velký krejčovský závod. Bylo to proň velké překvapení. Domluvili jsme se, že budeme bydlet společně. Platí pouze 10 frs měsíčně. Hned se zeptá a již v 7 hod. večer to budu vědět. Také by věděl o zatímním místě, a sice podávat do tiskařského lisu. Bylo by to dobré, než mne vezme Bouchétier. Jeden z těch Poláků, který ke konci cvičení přišel, dal mi dvě adresy partiových závodů, kde ovšem málo platí. Bylo by to asi 5 frs denně, ale pro začátek by to též bylo dobré.

Poděkoval jsem mu a ujednal jsem si s jedním bratrem, že nebude-li pracovati, půjde tam se mnou. Měl přijíti o 1/2 10, nepřišel, tedy pravděpodobně pracuje.

Jakáž pomoc, nějak to se mnou dopadne. Záleží nyní na bru Kynclovi, aby splnil, co slíbil. Již abych měl byt a místo. Počítal jsem to a stačily by mi 3 frs denně pohodlně. Včera jsem obědval za 1,10 frs a kávu za 2 sous. Dnes v sobotu v 11 hodin mám na hotovosti 24 frs 15 ctm. Při mém příjezdu do Paříže jsem měl 28 frs 90 ctm. Byt mne stál 7,50 frs (totiž tolik budu platit), utratil jsem 4 frs 75 ctm, a mám tedy vlastně jen 16,65 frs.

Tak tedy si stojím, jak bude dál? Dluhy nemám.

Potvrzení o ubytování v hotelu Jelinek v Paříži
(ze 3. listopadu 1913).

12. října, v neděli

Dosud nemám ani místo, ani byt. Včera byl jsem se podívat u Rianta, ale nelze u něj bydlet, concieržka to nedovolí. Náhodou jsme potkali br. Kyncla, pohostil nás pivem a ujednal mi v hotelu pokoj za 1,50 fr denně. Řekl mi též, že nenajdu-li příští týden sám místo, půjde hledat sám. A tak jsme povídali až do 1. hodiny v noci. Dnes v neděli jsem stával až o půl desáté a potom jsem honem utíkal do česko-francouzských hodin, jež pořádá Sokol. Potom jsem šel s Riantem na oběd za 1,10 frs. Odpoledne jsem se šel podívat do Invalidovny na Napoleonův hrob a do vojenského muzea. Jaká krásná a dojímavá podívaná; jaká velikost tradice národa…

Pak jsem byl u Eiffelovy věže a coural se až do 9 hod večer po Paříži, především proto, abych ušetřil na světle. Zítra se mám podívat na tři místa po práci. Je to ale vše jen naděje. Konečně uvidíme, nějak bude. Utratil jsem 3,70 frs; mám ještě 20,45 frs, za byt mám dát 6 frs, zbude mi pak 16,45 frs, uschováno mám 17 frs a při sobě mám 3,45 frs (80 ctm mám ve značkách na kávu).

Pak jsme si ještě zazpívali a vzpomínali do 11 h. v noci na lepší časy.

13. října, v pondělí

Dnes mám čtyři naděje na místa!?! – Prozatím to byly skutečně jen naděje a již mám skutečně takové Paříže dost. – Jeden posílá k druhému a nic do toho. Ani najíst se pomalu nebudu smět. Psal mi tatínek, stará se, pracuje bez únavy tolik let a já tu při prvém nezdaru klesám!! Ne!

Měl jsem 20,30; dnes jsem utratil 2,50 frs, na hotovosti mám 8,80 frs, z toho jsem půjčil 7 frs a na úterý mám 80 ctm (v rak. měně mám 2 frs), dluh za byt 10 frs, celkem mám 17,80. Bude třeba si vypůjčit asi 10 frs.

Píši o půl dvanácté v noci a pomoz Bůh!

Milý Ladíku!11. 10. 1913

Již s toužebností jsme čekali Tvůj dopis, jak jsi se dostal do Paříže. Že jest tam draho, mě nepřekvapuje, ale to bydlení, jiná země jiný mrav. Že jsi celý rozčilený, pochopuji, neboť ten ruch musí býti hrozný, ten na Tě tak působ í, jen aby dal Bůh a dostal jsi brzo místo, pak již vše Ti půjde snáze a Tobě bude vše pak cennější, ono s plnou kapsou se hezky jde do světa, ale také pak to není člověku tak milé, jak když něco zkusí. Jseš hoch mladý a čilý, tu Ti nebude nikdy zle, neboť s myslí veselou člověk na světě nejdál dojde, jen čile a vesele, to se mi líbíš a jsem pak s Tebou úplně spokojen a ne naříkat jako ženská. Je pravdou, že si člověk rád postýská, když má ke komu, a je to hezké od Tebe, že se se vším svěřuješ, jest mi to velice milé, jen buď stále takový, já Tě nenechám klesnouti, vždyť Ty to dob ře víš, že co je mého možného, že pro Vás vše učiním, podívej se, já musím stále se tím životem prodírat, jen abych vše pro Vás zachoval, až přijdeš domu, pak Ti to bude vše milejší a Ty budeš čilejší. Psaní tyto se budou křižovat, neboť když pošleš psaní ve čtvrtek, tak my jej dostanem až v sobotu, tj. třetí den. Až budeš psáti, tak t o nám popiš ten život Pařížský, tam musí být krásně. Jakmile dostaneš místo, ihned piš. Známky na odpověď Ti poslati nemohu, neboť naše neplatí. Jinak psát Ti nebudu, neboť již sám víš co a jak, jsem s Tvým chováním doposud úplně spokojen a hochu velice mne to těší, že jsi tak hodný, jen buď stále takový a já na Tě nezapomenu. Srdečně Tě zdraví a toužebně čeká Tvoje psaní, že již máš místo.

Nazdar Tvůj otec.

Milý Ladíku!

Jsem ráda, že ses dostal šťastně do Paříže, neb nebylo chvíle, by sme na Tě nevzpomínali, jeli jsme myšlenkami s Tebou. Teď když dá Bůh, dostaneš místo, tak se zase uklidníš, neb věřím, že jsi celý rozčilený, ten ruch a trochu starosti to věru Ti de hlava kolem. No doufám, že vše dobře dopadne, jen buď veselý a čilý, tak vše lépe se snáší. S tím bytem se ti snad podaří chytit něco levnějšího, až přijdeš mezi Sokoly. Musíme doufat v lepší časy.

Srdečný pozdrav a políbení matka.

14. října, v úterý

Zase ještě nic, ale do konce týdne musím již něco sehnat!

Utratil jsem 2,10 frs. Mám ještě 13,70 frs, ale jsem 12 frs dlužen za byt. Rakouské již ani nepočítám, nechci je měnit.

Otec píše do Paříže 15. října 1913:

… zatím přijmi, co bude, abys se snad moc nezadlužil, neboť by to byl pro Tebe později kámen úrazu… velmi mne těší, že jsi v Sokole spokojen, buď stále hodný a drž na sebe, neboť Paříž je krásné město, ale choulostivé, proto hochu dej pozor na sebe. Kéž Bůh dá, abys se brzo uchytil… Uchytíš-li se, pak na Velikonoce v r. 1914, budu-li živ a zdráv, podívám se tam. Budu si již na cestu šetřit, celou zimu nepůjdem nikam, ostatně do té doby je ještě daleko…

Psaní své končím. Takto jsi zdráv, nic Ti neschází, (vyjma peněz, viď), nu nějak to s nimi také dopadne. Pro tak mladého hocha není zle, má-li trochu nouze, nespustí-li se. Stále na Tě vzpomínáme, není chvíle při práci, abychom o Tobě nemluvili.

Maminka má též strach, abys se v Paříži nezkazil, tak hleď, abys byl stále, jako jsi odejel z domova.

Srdečně Tě zdraví a na Tvoje psaní se těší

Tvůj otec

15. října, ve středu

Zase nic, vše selhává hlavně proto, že neumím francouzsky. Peníze docházejí. Tento týden budu ještě hledat sám, pro příští slíbil, že půjde br. Kyncl se mnou, a nepůjde-li to, pak budu hledět si vypůjčit asi 75 frs a pojedu do Němec, až si ušetřím, dluh splatím.

Na hotovosti mám 2,75 frs; utratil jsem 3,95 frs, za byt jsem dlužen 14 frs, zbývá mi 9,75 frs. Za 7 dní jsem utratil 17 frs, tedy denně průměrně 2,40 frs.

Těžce si stojím. Myslím, že kdyby nebylo toho, že jsem jel do Paříže za vzděláním a zkušenou, dělal bych již kdesi na Seině nádeníka.

16. října, čtvrtek

Jednu starost mám z krku a sice byt.6 Mám pěkný pokoj za 25frs měsíčně, jen ještě třeba peněz k zaplacení nájmu. A hlavně možnost výdělku na to. V úterý půjde Kyncl se mnou a to je má poslední naděje. Jinak budu přece muset jít na hrubou práci, chleba nutí! Večer se jdu podívat na Montmartre (Moulin rouge, Chat noir, Cies, l’Eufa). Ale jen na zevnějšek, dovnitř půjdu jindy, až na to bude.

Útrata 2,75 frs; dluh za byt 14 frs. Ještě mám 7 frs, jež jsem půjčil, jinak „sous“.

Do nového bytu jsem se nastěhoval dnes ráno. Píši o půl dvanácté v noci.

Roztržený rakouský pas vystavený 7. dubna 1913.
Na páté stránce potvrzení rak.-uher. vyslanectví v Paříži
z 8. srpna 1913.

17. října, v pátek

Dnes jsem bez jediného sous v kapse, mám sice ještě oněch 7 frs, ale ty jsem půjčil těm, kteří neměli již v úterý co jíst. Včera tomu bylo týden, co jsem přijel do Paříže. Z domova mi došly „Sokolské Besedy“. Psaní žádné! Naděje na práci, že ji totiž sám najdu, není…

Právě mi píše otec, že přijede příští Velikonoce. Mám se tedy na co těšit!

Přišel jsem ze cvičení. Měli jsme žebřík, různosti a kruhy. Celý dnešní den mne živil br. Rud. Svoboda, budu muset se mu odvděčit, až přijdou lepší časy.

19. října, v neděli

Vše se obrací pomalu k lepšímu. V sobotu mne br. Kyncl seznámil s jedním bratrem, který v pondělí půjde se mnou po místě. Také sám mi půjčil 25 frs, mám tedy nyní 32 frs. Po útratě za jídlo, petrolej aj. zůstalo mi však již jen 20,70 frs. Do středy doufám vše bude dobře. Byl jsem dnes v zoologické zahradě.

Zase jsem se jednou pořádně najedl, příští dny však třeba vystačit se 2,50 frs denně.

20. října, v pondělí

Konečně mám místo, a sice u p. Dax v rue Vaugirard 159. Je to podobný závod, jako byl vídeňský Moravec. Mnoho chuti do takové práce nemám, což ale naplat, jíst je nutno. Pro takovou práci jsem do Francie nejel.

Starý Dax mne přijal zatím jen na zkoušku, jak prý se s ním dorozumím – to tedy ještě v poledne poletím.

No, nějak bude!

Dne 19. t. m. jsem měl 20,65 frs, půjčil jsem 5 frs, mám 11,95 frs; utratil jsem 3,70 frs.

Jdu spát v 11 h. a zítra vstát v 5 hodin!

21. října, úterý

První den v zaměstnání. Pracuji u řezacího stroje. Je to dřina a nemám chuti tu zůstati dlouho, snad jen do příští výplaty. Abych přišel včas do díla, musím ráno vstávat v 5 hodin. Je to dosti daleko, až na druhém konci Paříže.

Na hotovosti mám 7,15 frs a s 5 frs, jež jsem půjčil, to činí 12,15. Dnes jsem utratil 4,80 frs.

22. října, ve středu

Druhý den práce. Jsem řezačem, tedy začínám od piky. Už kdybych byl raději zase venku. Jsem nucen ráno vstávat v 5 hodin, abych byl včas na místě. Na jízdu „metrem“ zatím ještě nemám. Večer chodím do kursů uměl. průmyslu a kursů franc. jazyka. Tak jsem v posteli denně kolem 11. hodiny.

Dnes jsem utratil 3,85; v majetku mám 8,30 frs (z toho jsem půjčil 5 frs).

K tomu jím tu jako nevázaný.

Zápis z 25. října 1913 v původním deníku.

24. října, v pátek

Dnes jsem celý den nejedl, neboť již nemám ani sous. Bylo mi včera již zle a ve škole jsem usnul. Zítra dostanu první francouzskou mzdu. Jakou?

A přece mám ještě 65 ctm. A pro tuto bídu jsem si jel až do Paříže!

25. října, v sobotu

Tak jsem dnes dostal první výplatu v Paříži. Žebráckých 20 frs čili 4 frs denně. Pro Prahu dost, pro Paříž málo. Půjde-li to takle dále, tak zde budu, jen co si zaplatím dluhy a ušetřím as 70 frs, a pak pojedu do Berlina. V pondělí se hodím marod a půjdu hledat místo. Na zdar

Přijal 20 frs – vydal 5,90 frs – půjčil 4 frs – mám hotové 14,10, mám celkem 19,80.

26. října, v neděli

Tak zítra půjde Kyncl se mnou hledat místo. Lístek s oznámením, že jsem nemocen, mně napsal br. Novák a hodím jej zítra do kastlíku.

Mám hotově 12,90 frs, čili utratil jsem více, než jsem vydělal, no pomoz Bůh, a to jsem nikde nebyl. (Platil jsem prádlo 1,10.)

27. října, v pondělí

Tak jsem dnes běhal s bratrem Kynclem, ale nenašel jsem nic, zato jsem viděl krásné dílny. Zítra půjdu zase dělat k Daxovi. Možná že mne nepřijme a skoro by mně to bylo milejší. No jsem žádostiv, jak to se mnou dopadne. B[auchétier] prý nemá sám práci, až bude, tak prý mně rozhodně napíše.

Mám hotově 9,90. Na zdar

28. října, v úterý

Stále totéž, jedině, že peníze ubývají a že jsem dostal z domova psaní.

Mám asi 7 frs.

29. října, středa

Naděje v lepší časy stoupá. Budu u Daxe patrně ještě 14 dní až tři neděle. Lépe však plány nepsat, abych se nemýlil. Mám as 5 či 6 frs – a poctivou mysl.

31. října, v pátek

Nepřidal mi, bral jsem celkem 16 frs a s tím mám být týden živ. V pondělí mu povím, že jestliže mi nepřidá, nedělám. Je nutno něco obětovat. Nakoupil jsem pohlednice a zbylo mi 14,15 frs.

Jak tato legrace skončí?!

Milý Ladíku! 1. 10. 1913

Proč nepíšeš?! Čekám každý den od Tebe psaní a pořáde nic, jsi snad nemocen aneb nemáš místo, co jest vlastně s Tebou. Jestli jsi snad nemocen, což doufám že ne, tak ať někdo z Tvých známých napíše mi lístek. Čekám do úterka určitě nějaké zprávy od Tebe. Piš ihned.

Srdečně Tě zdraví a Tvůj dopis očekává

Tvůj otec.

Psal jsem Ti v neděli 26. X. a noviny jsem Ti též posílal a Ty jsi nám tento týden ještě vůbec nenapsal – PROČ?!

3. listopadu, pondělí

Nešel jsem do dílny a půjdu tam s Kynclem, ten mu poví, že nemohu za 4 frs dělat. Nepřidá-li, budu bez místa. V sobotu byl jsem u rytce p. Dědiny. Jako všichni Češi. Říkal: 4 frs to máte dost, já dělal za 3 frs denně. Dal mi nějaká doporučení na své známé. Což dělat. Včera jsem byl na největším hřbitově „Père-Lachaise“. Obědval jsem i večeřel u Spilky (po oba dny za mne platil Kyncl) a pak jsme byli ve Vídeňské kavárně. Jsou tu čeští hudebníci. V sobotu jsme byli v Boulognském lesíku.

Nu jsem zvědav, jak to dopadne, jednak se mnou a také se závodníky ČOS, kteří sem za 14 dní přijedou.7 Ze svého platu mám již jen 12 frs.

L. Preininger před odjezdem z Prahy (1913).

4. listopadu, úterý

Stále stejně. Peníze ubývají a nedostatek se ozývá. Ve čtvrtek zase nebudu mít co jíst. Mám 6,10 frs.

5. listopadu, středa

Dnes jsem zaspal, zbudil jsem se až teprve v 7 hodin. Bože, to byl let. Do dílny jsem přišel 7,45. Podívejte se na plán a uvidíte, co to znamená. Mistr neřekl nic, jen ukázal na hodiny. Budu asi pracovat též doma.

Za prádlo jsem platil 1,75 frs.

6. listopadu

Kyncl prý hledá mi místo. Mám již 3 frs dluhu.

Nového nic, plán do budoucna mám, jen zdaří-li se mi.

7. listopadu

Na stejném. Strýc Václav mi psal, v neděli dostane odpověď. Na zítřek mi zůstalo jen 25 ctm a z toho 20 ctm potřebuji na metro. Dobře, že je sobota. Dlužen jsem 4 frs a 25 frs Kynclovi. Hoteliér mne též upomínal, vypůjčím si ještě 25 frs a zaplatím mu, tak vzroste mi u K. dluh na 50 frs.

Dnes jsem nebyl v Sokole, nemám peněz.

8. listopadu

Dnes jsem bral 27,25 frs. Přece mi přidal. Konečně zlepšení. Jsem žádostiv na jak dlouho. V poště z Čech byl dopis od otce, kde mi radí, abych místo neopouštěl. To se přece samo sebou rozumí.

A zase hledím do budoucna lépe. Peníze jsem si rozdělil a každý den budu brát 3 frs, co mi zbude, dám na dluh a stranou.

Milý Ladíku10/IX 1913

Posíláme Ti něco na zub! Ve zdraví to užij a nějak si to rozděl, bys uhradil několik večeří.

Pozdravuje a líbá Tě matka. Dříve udej špek, salám vydrží déle.

Ladíku, nech si chutnat a příště pošlem více. Piš, zdali jsi dostal poslední psaní.

Příště více.

Srdečně Tě zdraví otec

10. listopadu

Včera mne K. vzal s sebou podívat se na Paříž v noci. Byli jsme v Bal-Tabarinu a v Olympii. Celkem to není nic jiného než trh na maso. Jinak nic nového.

Beru si denně 3 frs ze své pokladny. Budu mít též domácí práci.

Ztrácím již pro Paříž náladu.

12. listopadu

Zítra přijedou naši Sokolové. Br. Herain mi přiveze žádané věci z domova a 20 frs. Tatínek v dopise mne hubuje, že jsem stále jen nespokojen. Jakáž pomoc, snad má pravdu. S penězi vystačím podle rozpočtu. Těším se hrozně.

13. listopadu, čtvrtek

Dnes naši závodníci přijeli do Paříže. Ráno jsem si řekl mistrovi o dovolenou od 11,30 do 3 hod., ale toho dne jsem již nepřišel do práce. Přesně v poledne jsem byl na Gare de l’Est. Ve 12,20 přijeli. Prvního jsem viděl Mülera, Jindru a Starého. Po krátkém uvítání od Francouzů i našeho Sokola dal mi br. Herain balíček z domova (košile, svetr, spodky, buchta a 20 frs). Také mi pověděl, že pro mne též br. Vaníček má několik slov. Hoši jsou pobledlí a čeká je notná práce. Kéž bych mohl zůstati stále s nimi.

Už kdybychom znali výsledek, Čada jak přijel, hned sháněl kalafunu.

16. listopadu, sobota

Včera přišli do našeho Sokola. Náčelník trochu mluvil. Potom jsem šel s nimi do kavárny. Mluvil jsem s br. Vaníčkem. Vyřizoval mi pozdrav od našich; budu s ním ostatně ještě mluvit. Je to výborný člověk.

Br. Kyncl snad dokonce pro mne ztratil své místo, ale nechce mi o tom nic povědět. Dnes jsem bral 27,50 frs, a hned jsem si rozdělil vše a zabalil na každý den porci zvlášť.

Výsledek?

Češi 804, Franc. 778, Italové 772, Belgie 723, Slovenci 706, Lucemb. 668.

18. v úterý

Sečteno, skončeno, VYHRÁNO. Již jsou zase pryč. A zase ta nuda. Referát mají naši v důkladném dopise.

Pozvánka pařížského Sokola na přátelský večírek 17. listopadu 1913.

Z dopisu domů:

Závody… Čekali jsme na ně toužebně a dlouho. Zaznamenal jsem již o uvítání našich borců, proto nyní jen o závodech samých. V den závodů jsme všichni vstávali již v 5,30 a k 7. hod jsme se všemi bratry ze Sokola byli v Gymnase Japy. Br. Herain popsal její vzhled, tehdy ji však viděl ještě pěknou, nyní by měl o ní jiné mínění. Vlastní „závody“ začaly v 7,30 hod. Nejdříve byl vylosován pořad závodů. Prvními, jako dosud obvykle, byli Slovinci. Byla cvičena: prostná, bradla, hrazda, kůň, kruhy; pak odvezli závodníky v autech na boulevard za město, kdež proveden běh. Zatím bylo poledne a odpoledne se pokračovalo na skoku, šplhu a zdvihu činek. Při nejlepší vůli neumím popsat závody souvisle, píši, jak nápad přijde.

Prostná byla prostě báječná, jejich nástup velmi klidný, při cvičení se jen Čada spletl. Ohromně nastupovali Francouzi, všechny nás překvapili. Nejhoršími (ve všem) byli Lucemburčané! Po vylosování pořadí v závodu blahopřál náš Štěpánek Slovincům a přál jim, aby zůstali prvními až do konce. Nejvýše si to zaměníme s Vámi, odpověděli pohotově. Soudcové nám body všude přímo kradli a nejvíce na kruzích. Tu byl nejhorší Čada (5.30) a nejlepším Pardubský (9.30). Nejvíce obdivu sklidil Starý, který bolestí téměř se zajíkal. Bratr Jindra mu nabízel, aby nechal závodu, nemůže-li. Zamítl slovy, že neustoupí, i kdyby měl padnout. Nejlepší byl Francouz Daroc (o 1/2 bodu lepší než Starý) a třetím byl Sýkora. Číslo 5 měl Vidnar a poslední byl Douda jako 14. Potom jdou všichni Lucemburčané. Jedna galerie diváků byla zcela česká a při příchodu presidenta republiky volala divoce své Nazdar. Chvíle prohlášení výsledků závodů byla z nejkrásnějších, jež jsem v Sokole prožil. Přál bych každému dobrému Sokolu účast při podobné věci. Z celých závodů však jako by čišela nadměrná nespravedlnost a ziskuchtivost Romanů (a zvláště Francouzů) vůči Slovanům, jejíž obětí byli zvláště Slovinci. Ti plakali téměř lítostí, že se neumístnili ihned za námi; nám vítězství přáli, byli to dobří lidé a bratři.

Tož to by bylo zatím tak povšechně dosti o slavných zápasech a vítězství, které mělo rozhodně větší význam a ohlas u nás než zde v Paříži…

19. listopadu, středa

Tak zase všedním životem dále. V Čechách je veliké nadšení. Již kdybych byl z dílny pryč, jsou tam dvě Sireny a nedají mi chvilku pokoje.

20. listopadu, ve čtvrtek

Důkladně se otravuji a jsem žádostiv, jak ten zdejší můj pobyt skončí anebo se vyvine. Jedno z děvčat mne z uličnictví bodlo šídlem do ruky. Dělníci ovšem se mi smějí a nescházejí ani takoví, kteří hned mají na jazyku nadávku o Rakušáku a „Bochovi“. Připravuji se k sestavení pořádného referátu ze závodů.

Myslím, že by naši nebyli příliš potěšeni, kdyby viděli, že mám na zítřek a sobotu jen po 95 ctm.

21. listopadu, v pátek

Na sobotu mi již zbylo všeho všudy 50 ctm. Třeba být důkladně opatrný, budu-li chtít vyváznout z dluhů a klidněji žít. Mám již jen 39 frs dluhů a v sobotu chci zase uplatit 10 frs. Z domova píšou jen skoupě.

25. listopadu, v úterý

Budu laciněji bydlet. Domluvil jsem se s Riantem, že si společně najdeme mansardu (nastěhuji se k němu), a tak budu platit čtvrtletně 20 frs. V neděli jsem byl v Boulognském lese a s Kynclem jsme v jedné pěkné kavárně poseděli (káva za 1frs!). Zpět jsme šli pěšky a celou cestu jsme si zpívali až domů. Večeřeli jsme pak u Spilky. Dnes bylo cvičení v Sokole a krásné to bylo. I práce je snesitelnější. Třeba též, abych si koupil budíka a lépe pak vstával.

Hotel U dvou Amerikánů – Jelinek: účet zaplacený 29. 11. 1913.

26. listopadu, ve středu

Včera byl svátek sv. Kateřiny. Je to den pařížských děvčat a midinetek. Na boulvaru je živo. Každý hoch si může beztrestně požádat kteroukoliv děvu o polibek. Kateřinky jezdějí v autech opentleny a na hlavách zvláštní čepce. Z domova nemám již 14 dní zpráv, což mi činí starost. Za 3,50 frs jsem si koupil budík, abych nezaspával. Vzal jsem si jej do dílny a tam mi z lumpáctví hned rozbili sklo. Cizinec si zde musí často nechat vše líbit.

27. listopadu, čtvrtek

Jsem omrzelý, z domova mi nepíšou a osobně cítím jakýs úpadek, půjde-li to takto dál… Zdá se, že otupuji. Ani k umytí nemám čas, ráno každodenně musím letět o překot, abych nezmeškal a nebylo mi za promeškaný čas v sobotu strženo. Čekám na záchranu jako na spasení.

Aspoň bych chtěl vědět, co se děje doma.

Eh – nikdy nebylo tak zle, aby nebylo zase lépe (či ještě hůře?)!

Ta Paříž je svůdná, tak láká, ale běda tomu, kdo podlehne a nechá se strhnout! Nemilosrdně propadá a není záchrany.

28. listopadu, pátek

Z domova nemám zpráv, ze Sokola jsem dostal od kamarádů fotografii. Byl jsem dnes v Sokole na cvičení a zítra platím 24 frs za byt. To bude pak zase hladu a strádání.

29. listopadu, sobota

Dosud žádných zpráv. Dostal jsem 29,70 frs platu a hned zaplatil jsem 14 frs za byt. Večer byl jsem v Sokole na přednášce br. Hofmana. Přihlásil jsem se do vzdělávacího odboru, budu zpívat a učit se esperanto. Je nutno se bít a přemoci lhostejnost, jen tak lze se zachránit.

1. prosince, pondělí

Včera jsme byli v Sokole střílet a večer v Opéra-comique – jak krásné! Podobno našemu Národnímu, ale jsou tu zřejmě lepší herci. Konečně jsem dostal dopis z domova a je mi lépe.

3. prosince, středa

Z domova dostal jsem balíček a v něm od Machara: Apoštolové. Má to být dárek pro bra K., který mi zde často pomáhá skutečně nezištně. Svátek maminčin – jak bych mohl zapomenout? Bolí mne celé tělo od těžké práce.

Příští týden musím si lépe rozpočíst výdělek, abych tak netrpěl nedostatek.

Kéž…

4. prosince, čtvrtek

Pracoval jsem na knížce, kterou mi z domova poslali. Nemám doma ani nejprimitivnější nářadí, a bude-li věc dobrá, pak to bude skutečně „kumšt“.

5. prosince, pátek

Dnes dostal jsem dopis od Bedi,8 ve kterém mi činí za to, že mu nepíši v odpověď na jeho ohromné dopisy. „Mea culpa“ – polepším se. Na zítřek mám 35 ctm! To je hodně, pravda? Nu však bude zase lépe. Byl jsem v Sokole.

6. prosince, sobota

Celý den jsem neměl ani sousta do úst. Při výplatě jsem bral poprvé celých 30 frs. Nic nového jen mne bolí celé tělo od stroje.

7. prosince, neděle

Našel jsem si s Riantem byt v rue Vivienne 17 za 200 frs. Dobrý!9 Dopoledne jsem byl v Salon d’automne. Vystavují tu též Češi a jsou tu pěkné věci. Úprava ale celkem mizerná. Večer jsem byl v Gaumont bio. Celkem jsem hodně viděl i užil za tu neděli.

8. prosince, pondělí

Dostal jsem z domova dopis a musel jsem se smát. Máti mi stále píše jen o samém šetření. Večer jsem poprvé byl ve schůzi vzdělávacího odboru pařížského Sokola. Prohlédl jsem si tam nádherné L’Illustration, vánoční číslo za 3 frs, které si rozhodně koupím.

9. prosince, úterý

Koupil jsem vánoční číslo L’Illustration a zítra jej pošlu domů. Je tam mnoho dobrých obrázků, které budou moci použít na různé věci. Nešel jsem na cvičení do Sokola, chtěl jsem totiž doma pracovat, ale pro nedostatek nářadí z toho sešlo. Zdá se mi, že bych rád odtud (hlavně z pracovního prostředí) vypadl…

10. prosince, středa

Na knihu jsem si doma přece udělal zlatou, neleštěnou ořízku. Je to vděčná hračka v mém osobním suchopáru…

Milý Ladíku! 11. 12. 1913

Psaní Tvé i lístek sme dostali a zase sme se potěšili, jen hochu stále buď takový, neb víš, že vzdělaný a poctivý člověk je všade rád viděn, a mám z toho radost, že seš trochu spokojený a že Ti ten čas mile při práci ubíhá. Až Ty budeš bydleti jaksi ve svém a něco si budeš moci ušetřiti, pak myslím, že Tě to bude teprve těšit. …Teď až se budete stěhovati, to Ti dá trochu starostí, no ale to už vše zase dostaneš vynahraženo, když ušetříš na činži, dobře se Ti to vyplatí. Ladíčku, ty šponovky si, jestli to s nimi vydržíš, nekupuj, jsou tu Tvoje dvoje, jedny staré a jedny docela nové, tak jestli by pan Kyncl přijel do Prahy a jestli pojede zase do Paříže, tak bych Ti je poslala, on zajisté by byl tak laskav a vzal by Ti je… budem vůbec na svátky šetřiti, to vše raději půjde do kasičky, by tatínek mohl jeti do Paříže. Šetří tatínek a já také, musím mu pomoci, když šetříme dva, tak to dobře dopadne; což Beďa ten shání peníze, přijede také, co nesežene, řekla mi jeho maminka, že mu dodá, dělala mi ten svetr… to ušetříš, nenosíš žádné límečky všedního dne… Beďa chodí k nám a pilně pomáhá, jak může, je to kluk dobrá, máme ho rádi, nového kamaráda za tebe vůbec nemá, jaksi povahou ste se srovnali a to se hned nenajde.

Už nevím ani co Ti psáti a pak už zase abych šla do dílny, to víš, pro mě je vždy práce, tak hochu čile, vesele a poctivě ve světě a vše uteče jako voda a budem se všichni jednou těšit, až přijde doba k návratu a dobré ovoce přineseš sebou ne v koši, ale ve Tvé zkušenosti.

Srdečný pozdrav a líbá Tebe matka.

11. prosince, čtvrtek

Našel jsem dnes podkovu. Kéž by mi přinesla štěstí. Stesku po domově dost. Mám v úmyslu napsat Beďovi, aby využil mé přítomnosti tu a dostudoval v Paříži.

14. prosince, neděle

V sobotu jsem bral 30 frs a v pátek před tím vypůjčil od bra Hofmana 20 frs. Byl jsem včera v biografu podívat se na box zápas, Carpentier – Wels a dnes s br. Kynclem na závodišti v Auteuil. On hrál a prohrál 17 frs. Večer jsem platil 25 frs za byt. Budu nucen si zítra od Kyncla vypůjčit asi 20 frs, zaplatím pak dluh za byt a dám výpověď. Doufám, že v lednu všechny své dluhy zaplatím.

15. prosince, pondělí

Četl jsem večer při čaji až do 12 hod. Toť všechna má zábava. Výpověď v místě jsem dosud nedal.

17. prosince, středa

Již dlouho jsem nedostal zpráv z Čech.

18. prosince

Beďa mi poslal dopis na 6ti stranách kancelářského formátu. Zato z domova nepíší, nemají nyní před Vánoci čas. Na dnešek jsem zaspal až do 7,30, a tak jsem do díla přišel, či přiletěl až v 8 hodin.

19. prosince

Život stále týž. Paříž mi začíná ukazovat svoji bídu zase z jiné strany. Tento týden již dva krajani nemají kde spát. Jednoho jsem vzal k sobě. Jen aby se mi špatně neodvděčil.

Milý Ladíku! 20. 12. 1913

Psal si do Vídně na svátky, ne-li, napiš!!!

Přeji Ti šťastné a veselé svátky, bys je ve zdraví užil, jsou to první Tvoje svátky v cizině zažité, proto hochu buď mysli veselé, my na Tě stále budem vzpomínati. Piš nám o svátcích, jak jsi prožil Štědrý den. Maminka Ti posílá kousek vánočky aj., nech si dobře chutnat, a hned jak to obdržíš, tak piš lístek, jak jsi to dostal a zdali jsi s tím neměl nějaké nepříjemnosti v čase a zdali jsi platil nějaké clo. Dnes musím končit, neboť musím do dílny a rád bych, aby Ti to maminka mohla dnes poslati, budu Ti ještě do svátku psáti. Obrázky jsem obdržel, některé z nich upotřebím. Tak buď zdráv a vesel a spokojeně vše užij.

Srdečně Tě zdraví a líbá Tvůj otec. Piš brzo.

Milý Ladíku!

Posílám Ti něco na zub, ovšem je škoda, že musíme dbáti na váhu, takže je to skrovné, ráda bych, by se toho na 5 kg vešlo více, ale ono to nejde. Uží to ve zdraví a přeji Ti veselé svátky.

Zdraví a líbá Tě matka

Piš, Ladičku, brzo!

20. prosince, sobota

Bral jsem 29,50 frs. Poprvé jsem pil nominet (absinth s citronem). Byl jsem z toho důkladně namožen, že jsem v podzemní dráze usnul a přejel až na konečnou stanici.

Více to nepiji. Br. Jar. Rambousek si na mne vzpomněl. V prádle jsem přišel o svoji nejlepší košili.

21. prosince

Ráno jsem se poprvé v Paříži koupal za 70 ctm. Pak jsem šel ke Kynclovi, půjčil mi 20 frs. Mezi řečí mi řekl, že v lednu jede do Prahy, dal prý již z místa výpověď. Jsem zvědav, jak bude se mnou a s mým místem, když tu nebude. Pak jsem šel do letecké výstavy. Je to ohromující. Večer jsme byli s Riantem v Gaumont bio. V bytě mám již danou výpověď a zaplacenou postel. Teď jediné potřebuji 30 frs na novou činži. Mám jenom 7 frs, protože jsem platil dnes hotel. Nu, nebojím se toho.

22. prosince, v pondělí

Posílal jsem 8 vánočních pohledů. Jsou tu velké mlhy, musel jsem si koupit šálu (cache-nez) za 3,75 frs. Domů jsem psal též jen lístek.

23. prosince

Zítra, Štědrý den. První v cizině a k tomu ještě bez peněz. Aspoň kdybych si uměl na něco zahrát. Doufám stále, že se dočkám lepších časů. Ideálů plno. Všeho do času, i té bídy. Nejhorší je, že mladému člověku se nedůvěřuje, a tím se mu ztěžuje postup.

25. prosince, čtvrtek

Zaplať Bůh, svátky již máme za sebou. Celkem jsem je dobře užil. Na Štědrý večer byl jsem u „baby“ na večeři, lacinou za 2,50 frs i s vínem. Byli tam i naši ševci. Pak jsme šli na procházku. Když jsme šli domu, zahlédli jsme dole stromek. Zarazili jsme tam a zůstali při povídání a zpěvu až do 5,30 hod. Svoboda byl v ráži, a tak jsme se dobře bavili. Dnes jsem spal až do 1,30 h., nedělá se. Bylo to pěkné, ale nyní nemám do úst. Neutratil jsem to, ale potřeboval jsem to na zaplacení bytu. To bude v lednu bída!

26. prosince, pátek

Zase v bídě. Na sobotu mám 30 ctm. Kdy k ďasu…

27. prosince, kamarád píše:

… Tak a teď zas začne už skoro obvyklé hubování. Takové věci se nečtou, viď? Nikdo k tomu taky nutit nemůže. Ale bylo by záhodno, abys si to důkladně přečetl a vzal k srdci:

1. Když píšeš adresu, tak buď tak dobrý a nepleť si písmenka, u nás se tomu dozorci dole smáli.

2. Adressu piš pořádnějším písmem, ostatní psaní už můžeš spíš naškrábat, jak chceš. Jenže Ty to děláš obráceně.

3. Piš vůbec víc. My už tady čekáme nejmíň 14 dní a Tys nám poslal jenom lístek a slíbil psaní, ale to psaní pořád nejde. Na poště se asi neztratilo. Či jsi snad nemocen?

4. Smutné myšlenky vypusť z hlavy, to škodí na zdraví. Už jsi ve světě dost dlouho, abys mohl něco lepšího dělat než jen vzpomínat na tatínka a na maminčinu kuchyni.

5. Když je Ti smutno, tak si sedni ke stolu, vem kus papíru a začni psát, ne sice deník, ale pořádné psaní, aspoň tak dlouhé jako má dvě poslední.

6. Mně napíšeš psaní jedno, hned jak dostaneš tohle, co jsi dělal o Štědrém dnu a následujících svátcích. Jestli jsi to už psal, tak Ti tohle odpustím a druhé po Sylvestru a Novém roce, zábavu tam budete mít jistě nějakou. Ale musí to být tak dlouhé aspoň jako tohle moje.

Tak už končím. Šťastný a veselý Nový rok Ti přeje

Tvůj Bedřich

27. prosince, sobota

Bral jsem 25 frs. Mám z toho již jen 18,30 frs. Dal jsem si zase jednou teplou večeři, neměl jsem totiž od středy nic teplého v ústech. Zaplatil jsem menší dluhy a nezbylo mi skoro nic. Příští týden beru jen 15 frs. Z toho všeho mám platit 30 frs za byt. Je to k zbláznění. Ten leden bude krásný! Z domova slíbený balík dosud nedošel.

28. prosince, neděle

Psal jsem domů a pověděl jsem jim, jak to se mnou skutečně stojí. Balík ještě nedošel. Poprvé jsem dnes hrál kulečník. Jaká bude ta budoucnost?

Na Nový rok 1914

Končím bez krejcaru. Končím. Proč to vše. Nevím, jen to cítím, že mne to vše mrzí, otravuje a – dál nemohu psát stále tu hladovou písničku - - -

(V červnu 1940, kdy Francie je ve vojenském rozkladu, německý prapor vlaje nad Étoile a na Eiffelovce, kdy včerejšího dne byly v Compiegne ve vagonu příměří velvyslanci Léonu Noëlovi předány podmínky příměří, nelze psáti vzpomínky jinak než pod tímto vlivem. V čele vlády je stařičký Pétain a něm. komuniké hlásí právě, že u Lyonu zabrali Němci 700 neporušených tanků!! Dvě defétistické radiové stanice „Le voix de la paix“ a „La révolution nationale“ hlubokou brázdou rozrývají mravní stav národa, který přes to, že hrdinně bojoval, přece jen zradil své slovo, jímž se zavázal, že neuzavře separátního míru. Zradil sebe, stejně jako zradil v roce 1938 i nás. Bude celé generace trvati získat to, co bylo ztraceno lajdáctvím posledních let, podvratnou činností několika jednotlivců a špatným vedením vojenským i občanským během tří neděl. Polsko si vedlo hrdinněji než Francie! Vzpomeneme-li si, že zástupci učitelstva ještě tuším loňského roku řekli veřejně, že je lépe žít v nejhlubší porobě, než jakkoliv válčit, nemůžeme se divit těmto koncům. Zdá se, že jsou tak rozloženi a zaslepeni, že nejsou schopni přijmouti poslední možnost vzchopení a záchrany před potupou, totiž nabídku utvoření společného britsko-francouzského impéria. A čas se naplní a žíti je nutno dále. Národu našemu je nutno jíti přes toto vše, směle a hrdě i neústupně ve svém svébytném postoji. Protož hleďme do minulosti z tohoto názorového hlediska a čerpejme poučení, jež nám stále může dáti.

Nazítří dne, kdy Francie, která se zavázala, že neučiní separátního míru, podepsala příměří, jímž kapituluje. Stalo se dne 22. června 1940.)

Odvody

Úvodem

Teprve po mnoha letech, v době velké změny osudu, v historickém mezidobí našeho národa, jsem mohl věnovati dosti času vzpomínkám a upraviti v určitou formu svoje zápisky. Nemohl jsem je za světové války vést pravidelně a systematicky, v prvních letech jen spoře a teprve v roce 1916, za pobytu v Colomb-Bécharu jsem k tomu měl nadbytek času a poměrné pohodlí. Využil jsem toho a zapsal jsem si vše, co mi utkvělo v paměti. V letech dalších 1917 a 1918 i později již jsem vedl řádný deník. Tyto moje záznamy měly pouze ten účel, aby byly zaznamenány bezprostřední dojmy a duch prostředí. Historická fakta jsou tu uvedena jen potud, pokud slouží za rámec a nejsou vlastním účelem.

Zápisy z roku 1916, ve kterých jsem si všímal údobí prvních třech let, mohl jsem v době, kdy v Cognacu jsem byl přidělen v praporní kanceláři, ve volném čase doplnit a některé sešity dáti přepsati sekretářem mi přiděleným. Při tom však cizí mysl na mnoha místech předimenzovala některá dějová líčení, patrně ku zvýšení zajímavosti, a tyto nevhodnosti jsem mohl odstraniti teprve při této závěrečné redakci zápisků. Utrpěl tím však jen kolorit, obsahově je vše neporušeno.

Tehdy jsem dal v čelo zápisků motto trochu egoistické, dobově snad vhodné „Pour la Patrie – pour la famille – pour soi-même“. Ponechávám je tu v závěru svého úvodu a doplňuji přáním důvěry, ba heslem jistoty ve zdravou, nekonečnou národní budoucnost „Vlasti zdar!“

V Praze věčně české – 1940

A ještě několik slov. Doba a průběh událostí ukázaly mnoho z toho, co zvláště vzhledem k Francii jsme chápali jinak a viděli snad nejasně, proto ve svých řádcích jsem při pozdějším přepracování mohl leccos lépe osvětliti, než se dříve stalo.duben 1941

(Psáno v Colomb-Bécharu 17. července 1916)

Vím, že tyto zápisy nedostane nikdo do rukou dříve, jak „après la guerre“, přece však začínám již nyní a čas od času jak nálada a příhody osudu přinesou, budu pokračovat. Pomyslné spojení pomocí péra a papíru je mi útěchou v této době odloučení od vlasti a rodiny. Nynější mé prostředí „de souvages et de la guerre“ sice nepřidává jemnosti duše, za to však dodává nadšení k činům, a tak mne v mnohých řádcích najdete změněného. Tolik úvodem a poslouží-li některé věty povzbuzením, radou v těžkých obdobích života, budu tomu rád. Je vždy dobře, když chyby druhého mohou nás uchrániti před chybami vlastními.

Zapomínám také v době, kdy píši, na nynější prostředí důkladně vzdálené vlasti; přece však někdy nálada doby přítomné tu bude míti svůj odraz. To snad spíše věci prospěje a dodá kritičnosti leckdy zdravější, než je nazírání bezprostřední.

✳ ✳ ✳

28. červen 1914. Pravá pařížská neděle, den velkých závodů koňských „Grand prix“ v Longchamps. Vracím se s přítelem Frantou Kynclem po Avenue Champs-Elysée a pozorujeme proudy lidu všech vrstev, které právě svorně holdovaly dostihové horečce. Pařížané, zdá se, jsou spokojeni svým dnem. Měli skvělé a zdařilé dostihy, nyní klidnou večeři s předchozím, nezbytným aperitivem a lahví dobrého červeného, pak případně tanec s mladou přítelkyní, teplou lenošku u krbu pro starší ročníky, toť věru neděle, s jakou je spokojen každý občánek, ať již je to Pařížan či Pražan.

Osud však již rozhodl o tom, že debata tohoto večera se povede všude o něčem jiném než o dostihovém sportu. Z ulic, které ústí do hlavní pařížské tepny, vybíhá houf kamelotů s velkým křikem: „La Presse – François-Ferdinand d’Este assassiné! – La Presse!“ – Kupujeme večerník a na místě čteme telegrafické zprávy z Vídně, jsme zcela překvapeni. Jak se to stalo? Kdo zbavil Slovanstvo tohoto největšího nepřítele? Byl-li to Srb, pak záležitost tak hladce neprojde. Z toho čiší válečná zápletka.

Zvědavi na dojem, který způsobí zpráva na naše krajany, zamířili jsme do Spilkovy restaurace. Tam zpočátku byli všichni zaraženi, každý zajisté cítil vážnost situace, že je předzvěstí něčeho nehorázného, něčeho, co může míti důsledky pro všechny osobně a pro náš národ celý. Ve stroji evropských hodin kolečka dobře nezapadají, zrnko písku kdesi uvázlo, něco se stane!

Již v této chvíli jsme tušili, že my, kteří jsme právě v zahraničí, budeme konečně míti příležitost světu ukázat, že nejsme součástí rakousko-uherské říše, že naše tužby a snahy jdou jinam, než si přeje naše širší vlast, krátce, že toužíme po vlastním svobodném státě. Husův svátek jsme oslavili klidně, důstojně, již pod dojmem těžké a nejasné situace. Další dny spěly rychle a čas šel neodvratně k válce.

Paříž byla ve stálém varu. Vzrušená, plná demonstrací pro i proti válce a hlavně proti všemu co bylo německé a rakouské. Čeští krajané konali časté schůze v Palais-Royal, a tam ustavičně rokováno o stanovisku, jež nutno zaujmout v nové situaci. Věděli jsme, že nebudeme-li pohotoví a včas neukážeme své sympatie pro Francii, budeme nemilosrdně smeteni do pytle společně s ostatními Rakušany. Pak marně bude moci se usilovati o pomoci stísněné vlasti. Usneseno provésti manifestaci, abychom na sebe upozornili a prokázali svoji loajálnost. Proto ujednáno: „26. července dostaví se všichni k pomníku města Strasburgu na Place de la Concorde!“

Stalo se. U pomníku zapěna hymna a provolána sláva bojující Francii. Kolemjdoucí s podivem se zastavovali a tázali, co vlastně tito cizinci chtějí! Odtud jsme táhli v pořádku a za zpěvu sokolských písní před rakouský konzulát. Co se tam dělo, nejlépe vypovědí novinové články. Jsou však v lecčems nepřesné. Předně ten (rakouský) prapor jsme nepřinesli s sebou, nýbrž byl to prapor stržený z budovy. Policie a politické úřady z toho neměly právě radost. Bylo to ještě před mobilizací a vláda musela býti velmi opatrná, aby se nic nedělo a nebylo podnětů k námitkám z druhé strany. Šlo tu o podněty k válce, které musely býti bezpodmínečně nechány nepříteli. Proto ten způsob psaní v novinách. Úkolu jsme však dosáhli a upozornili veřejnost i úřady na svoje mínění a všechny noviny o nás psaly.

Zvláštní vydání Večerníku s vyhlášením války.

Milý Ladíku!

Zasílám Ti nejnovější dnes zde jsoucí, pro Tebe asi již staré zprávy. Co se místa týče, seď a neměň nic! Buď opatrný. Vše jest a bude zde zostřeno, když to půjde, budu Ti psáti, neboť noviny jsou zabavovány. Nevím, jak se Frantík dostane domů. Dopisy z ciziny asi budou podléhati censuře neboli prohlídce.

Srdečně Tě zdraví a líbá

Tvůj otec

Dopis otce na zvláštním vydání Večerníku Práva Lidu
s vyhlášením války ze dne 25. července 1914.

28. července vyhlásilo Rakousko-Uhersko válku Srbsku a nazítří jsme se zase sešli v místnostech Brasserie Suisse v Palais-Royale. Tam se rychle a jasně došlo k dohodě – jíti do zbraně ve francouzských službách. Bylo nám zřejmé, že Německo nenechá Francii v klidu a že jistě dojde k válce i zde! Zpráva o zavraždění Jaurèse, posledního silného muže stojícího proti válce, přišla právě v předvečer francouzské mobilizace. Všechny naše procházky směřovaly k vývěsným tabulím „Matinu“, kde jsme hledali nové zprávy.

Byl jsem právě na náměstí bursy, když 1. srpna 1914 večer byla vyhlášena mobilisace a hned nazítří došla zpráva o tom, že německá jízda vjela na území republiky. Byly to chvíle pro nás cizince velmi závažné. Vláda vydala nařízení, že všichni příslušníci německého a rakousko-uherského státu, pokud do 48 hodin neopustí Francii, se musí přihlásiti na policejních úřadech „pour être internés“. Tomu jsme chtěli pro nás všechny zabránit a dokázat svoji vůli k účasti na boji pro Francii. Jednota „Sokol“ a spolek „Svornost“ svolaly naléhavě schůzi všech Čechů bez rozdílu názorů a tam znovu se došlo k přesvědčení o nutnosti vstupu do armády. Nadšení bylo nesmírné a konány přípravy k tomuto rozhodnému kroku. Při schůzích se až nadbytečně řečnilo o různých zkušenostech a budoucnosti pro nás Čechy zde i všeobecně ve světovém konfliktu.

Br. V. Dostal, bývalý rakouský záložní důstojník, byl zvolen náčelníkem jakési vojenské naší činnosti a všech příprav pro ni. Dále bratři H. Novák a J. Hofman-Krátký, první bývalý cizinecký legionář a druhý novinář, byli pověřeni vedením vší správní činnosti. Jejich hlavním úkolem bylo vymoci nám všem Čechům „permis de séjour“ pro dobu, než budeme zařazeni do vlastní armády. Pro některé pozdější neshody a snad i nesprávnosti byli tito dva později zproštěni svých úkolů a vedení převzal řádný výbor Čs. kolonie v Paříži.

Dopis, který nedošel – nemohl jsem psaní již odeslat a leželo celou válku v koši v mém bytě:

Drazí!Paris 1re Août 1914

Jenerální mobilizace vyhlášena! To co se zde děje není možno popsat. Kdybych neměl tak rád své rodiče, bratra a ubohou svoji vlast, která mne bude potřebovat (škrtnuto), tak jsem zítra na hranicích jako francouzský voják (psáno tak pro cenzuru). Než k věci. Předně dnes jsme dělali jen dopoledne a začneme v pondělí v 1 hod., protože zítra odchází vojsko. Bral jsem proto všeho všudy jen 30 frs, to je mé celé jmění. Na přídavek v této době není pomyšlení. Při odchodu mně patron řekl, že jak vypukne válka, že se nedělá. Tudíž jelikož válka je skoro jistá, jsem bez práce. Češi žádali na ministerstvu, smějí-li zde zůstat, to se dozvíme dnes večer a výsledek na konec po schůzi ke psaní přiložím. Čili jedním slovem budeme vypovězeni, ale jak se odsud dostaneme, to nevím, na vyslanectví to věděti musejí. Domu pojedu co možno nejpozději, protože se tam budete mít sami co živiti a já se světem čestně vždy protluču. Jen kdyby zde byl Franta, kde je? Ten by mně poradil a pomohl, protože kdybych měl jen o 30 nebo 40 frs více, tak je se mnou dobře a nebojím se ničeho, bohužel nemohl jsem si tolik ušetřiti dříve. Rady si nevím žádné, musím chtě nechtě nechat vše běžeti a jednati podle toho, co chvíle přinese. Přesto jsem vesel a jelikož nedělám, tak pozoruji něco, co je pro mne vůbec nemožné (škrt) nové: svobodný (škrt) francouzský národ před obranou své drahé, krásné vlasti, něco nevídaného.

Musím škrtati, neb mně na tom záleží, abyste psaní dostali. Prozatím dost, neb více nemohu a nesmím psáti. Večer ještě napíši výsledek schůze zdejších Čechů, jak se dostati domu na pomoc drahému (doslovně) Rakousku.

S láskou na svoji drahou matičku, milého tatínka a vlast vzpomíná a líbá Lada (škrt)

Drazí 3 Août

Dostati se domů je naprosto nemožno. Teď jede poslední vlak a ten je hlášen, že snad dojede k hranicím a na takové dobrodružství se vydati nemohu. Jsem zde v úplném bezpečí, buďte bez starosti. Dopisy vůbec nechodějí ani tam, ani zpět, aspoň to pozoruji, přesto každý týden posílám na zkoušku 2 pohledy. Čiňte totéž. Ještě jednou prosím, abyste byli úplně klidni a stateční jako já. Toto psaní dám někomu, kdo pojede posledním vlakem, snad dojde. Svým drahým ruce líbá a s láskou stále vzpomíná

Váš Lada.

Začátek posledního dopisu L. P. z Paříže domů
(3. srpna 1914); zůstal v koši.

Mezi jinými je nutno se zmíniti o br. Štaflovi, budícím pozornost svoji ruskou furažkou, rozšafném Sokolu bru Bezdíčkovi a mnoha jiných. V těch dnech se všichni ti, kteří chtěli odjeti do vlasti, hrnuli na nádraží a vyčkávali vypravení vlaků. Jen málu se jich podařilo odjeti, velká většina zůstala a hlavně z vlastní viny, že ustavičně váhali opustit Francii, až museli zůstat. Šel jsem se podívat s Mareškem v tajné naději, že budeme někomu moci dáti svůj narychlo načmáraný dopis. Avšak nepodařilo se nám tento poslední vzkaz rodičům odeslat. Přítel a bývalý spolubydlící Riant, byl v jednom z posledních vlaků a odjel, aniž jsem se mohl s ním rozloučit.

V Paříži byl vydáván český časopis „Nazdar“, který měl udržovat vzájemný styk krajanů a všechny je informovat o všem, co se ve světě děje. Každá podobná organizační činnost nutně potřebuje kancelář a zde bylo velmi rychle zřejmé, že je třeba učiniti soupisy všech krajanů, kteří se hlásili ku práci. Najednou se v Paříži objevili lidé ze všech koutů Francie a každý chtěl něco dělat, ptal se na radu anebo žádal o existenční výpomoc.

V prvé chvíli bylo peněz málo, a proto se hledala místnost co nejlevnější. Rozhodně příhodná, neboť byla v centru Paříže v rue Buffault, byla dílna krajana Zahrádky, počestného obuvníka, který zastavil práci, neboť personál i on sám měl jiné zájmy v dané době. Tam se udílely všechny možné porady a pokyny pro denní činnost. Všechna práce byla zastavena. Prováděly se první soupisy dobrovolců a zprávy doprovázené nejfantastičtějšími plány se jen rojily. Několik slovanských vlastenců se též vyskytlo a prý s podporou ruského vyslanectví usilovalo o vytvoření tzv. Slovanské legie s vlastním velením a vlastními uniformami. Krajané Hofman, Novák a Štafl navázali s nimi styk a dohodli se o společném postupu. Kdesi na Montmartru u jakéhosi ruského lékaře se dokonce konaly jakési předběžné lékařské prohlídky (11. srpna 1914) a čekalo se na další rozhodnutí ze strany francouzské vlády.

Celá tato slovanská akce končila právě touto prohlídkou. Zde Francie, snad poprvé jsme měli příležitost to poznati, z neznalosti národů a jich duší neuměla využíti jejich nadšení a eskomptovati z toho příslušný kapitál. Teprve o mnoho let později jsme pochopili, že krásná tato zem, kolébka dnešní kultury, je příliš zhýčkána láskou a oddaností ostatních národů, které po staletí se k ní uchylovaly jako k přirozené ochránkyni a vůdkyni, považovala to za příliš samozřejmé, a proto a právě proto, neuměla již svému úkolu dostáti. Z toho vyplývaly pak časem ty rány a pohlavky, jež jaksi nechtě, snad v nedůvěře a pohodlnosti, uštědřovala časem právě těm, kteří jí byli nejoddanějšími a nejhodnotnějšími pomocníky.

Deklarace českých dobrovolníků 22. srpna 1914.

Zmínil jsem se již, že každý cizinec, nechtěl-li býti internován, musel si žádati o povolení k pobytu, které bylo vydáváno na základě policejní přihlášky, již měl od dřívějška. Dobrovolcům se tato povolení nevydávala, stačilo jen potvrzení na papíře policejní prefektury dané mu při osobním představení na záruku našich vedoucích. Toto potvrzení mělo zatímní platnost tří měsíců do doby, než budou provedeny skutečné odvody, a v případě neodvedení by bylo nahrazeno jiným dokumentem definitivní platnosti. Před dosažením tohoto „permis de séjour“ museli jsme se však přece jen na magistrátě hlásiti a dáti zapsati jako ostatní rakouští občané k internaci. Teprve potom pro nás Čechy a Poláky došlo k proceduře výše uvedené, při čemž se podpisovalo prohlášení, jež přikládám.

Mezitím přípravná činnost odvodní utěšeně pokračovala a bylo zapsáno více jak 600 mužů, kteří čekali na právoplatný odvod vojenský a odjezd k armádě. V touze uspíšiti svoji vojenskou schopnost a hlavně ubíti volný čas uspořádali vedoucí předběžná cvičení na volném prostranství v zahradě Palais-Royal. Cvičiteli byli vedoucí Sokola a staří vojáci a cvičena byla soustava pořadová a základní obraty za asistence místní policie a dětí. Zde také byly fotografovány jednotlivé skupinky. Krajan Novák, bývalý legionář z Cizinecké, přinesl odkudsi starou pušku a vysvětloval nejmladším základní znalosti jejího mechanismu.

✳ ✳ ✳

Osobní moje situace se též velmi rychle vyjasnila. V první mobilizační den si mne zavolal můj zaměstnavatel a požádal mne o předložení mé policejní přihlášky. Prohlédl si dokument velmi pečlivě, v řádce národnosti čte: Autrichien a pokyvuje vážně hlavou. Poukazuji mu na razítko „Légion de volontaires tchèques“ a vysvětluji svoji národnost. Trochu se vyjasní jeho tvář, ale přece jen vyhrkne nedůvěřivě: „Qu’est ce que c’est cette nationalité?“ Snažím se mu dáti uspokojivé vysvětlení, povídám něco o Praze a Sokolech a vidím, že v očích mu probleskává trochu více pochopení. Přitakává, že rozumí, a závěrem je mi řečeno, že pokud bude míti práci, mohu zůstati na místě a pracovati. To mi dalo naději, že mám zajištěný výdělek až do doby odjezdu na vojnu. Bohužel se tak nestalo, již za tři dny byla v Paříži všeobecně zastavena práce v závodech, které přímo nepracovaly pro armádu, většina dělnictva odjela do kasáren a já byl též na suchu jako všichni ostatní. Byl mi vyplacen poslední týdenní plat, asi 40 frs, a přidáno ujištění, že po skončení války se mohu zase přihlásit: „Dans 6 mois vous pourrez venir tranquillement!“ – Můj Bože, a ta válka se prodloužila na celé čtyři roky. A po tom všem, co jsme prožili, můžeme tvrdit, že po krátkém asi snad patnáctiletém příměří vlastně trvá dnes znovu a zase na řadu let.

Tož těch 40 frs mohlo vydržet tak asi deset dní, štěstí ještě, že náš výbor zařídil u Šatopletů laciné obědy a večeře pro své dobrovolce, kus ke kusu za 50 ctm. Mohlo se tak žíti o několik dnů déle. O byt jsem měl celkem postaráno a zůstalo tak po celou válku až do konce roku 1919, kdy jsem se vrátil do vojenské školy v Saint-Cyru. Nebyla právě útulná ta moje mansarda, ale přece jsem tu cítil kousek svého domova.

Zatím i ta Paříž se důkladně měnila. Dříve horečně nadšená a rozrušená, počala se uklidňovat a prázdniti.

Došlo k prvním srážkám a vstupu na alsaskou půdu, boje v Belgii, zvědaví „parigots“ (parisiens) měli dosti zajímavostí.

Odvodní lístek.

Odvod cizinců byl stanoven na dvacátý mobilizační den a i ten se konečně přiblížil. Měl se odbývati na dvoře Invalidovny, a sice pro všechny národy společně. V arkádách velkého dvora byly improvizovány odvodní kanceláře a Češi se dostali do pravého zadního kouta téměř v zádech Napoleonovy hrobky. Před odchodem jsme se shromáždili v našich spolkových místnostech v Palais-Royal a odtud po nástupu na dvoře jsme pochodovali pod praporem pařížského Sokola v čele, za zpěvu národních písní do odvodních kanceláří. Bylo to ráno v 7 hodin, den nezapomenutelný. Prostor před Invalidovnou byl zcela přeplněn skupinami dobrovolců všech národností a stále nové a nové průvody přicházely. Myšlenky všech byly napnuty a ovládány jen jedinou obavou, totiž před odmítnutím. „Beaucoup des nôtres avaient sans doute connu le charme de la France et un bon nombre de nos compatriotes, mariés en France considéraient comme leur devoir de partir au feu, de faire tout simplement ce que faisaient nos camarades français. Mais le plus grand nombre et c’etaient surtout les jeunes, à peine arrivés en France, venaient s’inscrire dans notre bureau, les yeux brillants, joues roses, hommes mûrs ou gamins riants; ajournés ils revenaient trois, quatre fois aux Invalides ou envoyaient un „costaud“ en le priant de prendre leur nom. Et pourquoi? – Pour la Patrie!“ (Mnozí z nás bezpochyby znali kouzlo Francie a velká část našich krajanů ženatých ve Francii pociťovala jako svou povinnost jíti do boje, udělat zkrátka to, co naši francouzští kamarádi. Ale nejpočetnější byli ti mladí, kteří sotva přijeli do Francie, ti se šli zapsat v naší kanceláři se zářícím pohledem, a růžolící, zralí muži nebo smějící se hoši: když byli odmítnuti, vraceli se třikrát nebo čtyřikrát do Invalidovny, nebo posílali statného chlapíka, aby se přihlásil pod jejich jménem. A proč? – Pro vlast!)

Nadšení bylo nezměrné, vůle k obětem a boji pro vzdálenou vlast horoucí a pevná. Stál tu výkvět mládí českého lidu, toužící bojovat za své přirozené právo národní svobody a existence.

Pak vraceli jsme se ještě v řadách do Palais-Royal, kde po obvyklém rokování jsme se rozešli, abychom se nazítří sešli k odjezdu kamsi do posádky. Mnoho se o tom mluvilo a cosi se proslechlo, že cizinci budou soustředěni do tří míst. Bayonne, Rouen, Lyon a my pravděpodobně, že půjdeme do Bayonne.

Ještě malou připomínku o tom, jak jsme se rozloučili s rakouskou monarchií a jejím zastupitelstvím. Spíše bylo by říci, jak jsme ze staré Austrie tahali peníze. Z kufru se vytáhly zamaštěné staré i novější pasy a hajdy na vyslanectví a po jeho odjezdu na amer. konzulát pro prachy. Na dotaz, proč jsme neodjeli, našla se vždy více či méně pravdivá omluva, že jednak nebyly peníze, jednak se nenašlo místo ve vlaku. Někdy se úředník divil, jak to, že ti Češi nejsou ještě internovaní, později již však o tom nemluvil, neboť důvody znal. Byl tam jakýs malý pisálek, nejdříve dal některým, vojnou povinným, asi 50 frs na cestu a pak dával podpory po 10 a 5 frs. Peníze v tehdejší bídě byly dobré, a šetřilo se tak společné jmění spolkové pro pozdější dobu a podporu našich rodin. Později jsme však pochopili, proč si pečlivě prohlíží razítka na našich papírech a zapisuje některá jména. Sami jsme dali rakouským úřadům svá jména pro pozdější šetření v domovině. Toho však naše mládí a národní nadšení nedbalo.

✳ ✳ ✳

Poslední noc pro dlouhou dobu na dobré pérové posteli ve vlastním bytě. Časně ráno jsem uspořádal svůj skromný majetek, sestavil malý výběr nezbytností, které jsem potřeboval s sebou: dvoje prádlo, toiletní věci, něco jídla a metrový bochník pařížského bílého chleba. Šaty jen co bylo třeba na sebe, a to přirozeně nejhorší soupravu. Klíč jsem předal staré paní „consieržce“, poprosil ji o uschování pošty a s jejím starostlivým požehnáním jsem odešel na místo srazu do známého již Palais-Royal.

Samozřejmě tam byli nejdříve ti, kteří se neměli s kým loučiti, a pak již váhavěji se scházeli ženatí a láskou poutaní, jimž loučení patrně dalo více práce. V šest hodin jsme však přece byli již shromážděni a po rozhlédnutí na našem příležitostném cvičišti jsme se vybrali na nádraží.

Náš sokolský prapor nás vyprovázel i na této poslední rekrutské cestě. Se zpěvem na rtech jsme pochodovali po boulevardech pozdravováni řídkými ještě ranními chodci. Cestou se k nám připojovali známí, děvčata i manželky mnohých z nás. Za hodinu jsme došli na nádraží d’Ivry. Obvyklá doba čekání dala novou příležitost ke zpěvu především těm, kteří se neměli s kým loučit.

Při této příležitosti jsem snad poprvé pocítil skutečný význam naší národní hymny, a přímo živelně pochopil obsaženou v ní touhu po osvobození utlačované, krásné naší vlasti. Hloubka citu je v ní nesmírná a nadnášející ku pochopení povinnosti každého jednotlivce vzhledem ke své domovině, vyjadřuje bezměrnou touhu po ní a naprostou jistotu zároveň, že právě Země česká je a může býti pravým, věčným domovem srostlým s naší skutečnou podstatou.

Ještě stisk ruky, vřelý pohled a pak nástup do nákladních vagonů. Někomu při spatření tvrdých lavic, jimiž byly „dobytčáky“ vybaveny, trochu nálada poklesla, ale povzdechl si poprvé „C’est la guerre, que faire!“ a skočil s pomocí druha do vozu. A ten povzdech nás pak při všech obtížích provázel po řadu let. A dokonce ještě několika neodvedeným mladíkům se podařilo vklouznouti k nám, aby jeli s námi v důvěře, že to tam přece jen nějak dopadne a oni se stanou vojáky.

Konečně po dlouhém čekání a rovnání vozů, za zpěvu a dlouhého mávání za těmi, kteří zůstali v Paříži a kynuli nám za mřížovím nádražní zdi a vrat, se vlak hnul a vzduchem se pak neslo jen volání Nazdar a v duši rezonancí zněla stále velebnost hymny „Kde domov můj…“ pomalu ukolébána jednotvárným tlukotem kol jedoucího vlaku do neznámého, avšak tak nadějného osudu… za svobodou vlasti! „… mezi Čechy, domov můj!“

Bayonne

(Poprvé psáno v Colomb-Béchar 22. července 1916)

„Aux armes, Citoyens! – Formez vos bataillons!“ – jsme si zazpívali před usnutím ve vlaku. Nazítří nás již slunce probouzelo daleko od Paříže, daleko od vlasti směrem opačným, právě ke hranicím Španělska. Prvním pocitem byl nehorázný hlad, torby a balíčky s jídlem se rychle prázdnily, a tak pomalu mizely poslední materiální připomínky, které poutaly naše žaludky s rodinami a příznivci v Paříži. Ti, kteří měli málo nebo nic, pokud nebyli pohoštěni svými druhy, si zatím, než se o ně postarala vojenská správa, přitáhli nepozorovaně opasek o jednu nebo dvě dírky.

Bayonne – rota Nazdar, nástup ke cvičení.

Pomalu se blížilo město Bordeaux a kraj byl svým zvláštním rázem zajímavý. Poměrně rozsáhlé, málo obdělávané roviny, kde jen stáda bravu a skotu byla místy viděti, stavby osad celkem jednoduché a neoplývající právě přepychem. Zdálo se nám, že český sedlák by si dovedl jinak poradit a ráz kraje by se asi změnil. Naproti tomu rozsáhlé vinice nás mile uspokojily pomyšlením na jejich šťávu po celém světě žádoucí a známou svým ohněm. A na nádraží v Bordeaux jsme tento božský mok také pili, byl dobrý, ale na naše poměry dosti drahý. Asi po hodinové zastávce se vlak hnul dále; rozsáhlé vinice se pomalu měnily v pustá, neúhledná lada přerušovaná místy borovicovými lesíky. Modravé masivy Pyrenejí se stále více přibližovaly a uzavíraly před námi obzor. To již jsme se blížili k Bayonnu.

Bayonne – velitelé praporu Cizinecké legie.
Vlevo sedící cap. Sallé, velitel roty Nazdar.

Václav Šašek z Bířkova ve svém deníku z roku 1465 výstižně píše: „Bayonne, město veliké s dvěma hrady položenými v různých částech města a nazývanými jeden Nový hrad a druhý Starý. Městem se rozlévají ze dvou stran mořské vody a mísí se s vodou sladkou. Loví se tam tolik pstruhů a lososů, že sotva by to věřil, kdo by to sám neviděl, a prodávají se za fatku.“

Ještě však než jsme tam dojeli, musela výprava dobrovolců složit svoji první oběť životem jednoho ze svých. V každém voze několik chlapců sedělo ve dveřích na zemi tak, že nohy měli vystrčeny volně se pohybující ven z vozu. Za nimi pak druzí seděli na lavici a sledovali kraj. V jedné chvíli, právě v zatáčce, při pohledu ven strneme hrůzou, vidouce, jak z předešlého vozu se skulilo lidské tělo a padalo po svahu kamsi hluboko. Na následující zastávce, neboť nebylo možno vlak ihned zastaviti, jsme se dozvěděli, že to byl jakýsi Belgičan, a podle pozdějších zpráv prý se pádem zabil. To tedy byla první oběť cizích dobrovolců.

Do Bayonnu jsme dorazili v 8 hodin večer. Před nádražím nás čekaly zástupy občanů, hlasitě nás vítajících. Místy jsme zaslechli i naše pozdravy a volání: Sláva, Nazdar! Tamější starosta a poslanec Garat byl nám velmi upřímným přítelem a v místních novinách informoval obyvatelstvo a nabádal k vřelému nás uvítání. Dnes sluší se dodat několik slov o osobě pana starosty. V dalších letech vždy osvědčil nám své přátelství způsobem pro nás co nejúčinnějším. Měl jsem příležitost se s ním setkati ještě v roce 1928 znovu v Bayonne, několik let však později jsme o něm uslyšeli při příležitosti velmi trapné, totiž při pověstné aféře Staviského, v níž se zapletl, a zničil tak svoji velmi slibnou politickou dráhu; zdá se, že z jakési vrozené lehkomyslnosti nalétl dobrodruhu velkého slohu. A tato nechutná aféra byla vlastně prvním mezníkem cesty utrpení, kterou nastoupila nešťastná Francie, aby ji skončila na Kalvárii v roce 1940 velkou a krutou porážkou.

K naší nemalé radosti rozdělili nás hned na nádraží na dvě skupiny a za živých aklamací nás vedli ulicemi plnými promenujícího se obecenstva k zatímnímu ubytování za městem na opačné straně. Jedna skupina, v níž jsem právě byl, byla uložena do staveniště tzv. „Séminaire“ a druhá šla na střelnici vzdálenou ještě asi 4 km od města. Večer byl krásný, noc teplá, ale přece jen to bylo na poprvé trochu perné. Šli j74sme si lehnout bez večeře, bez slámy pod sebou do kulatých, homolovitých stanů, horkých od denního slunka a plných much. Unaveni dlouhou cestou a spoustou dojmů jsme však rychle usnuli.

První dobu tohoto našeho pobytu a také náš první pobyt na frontě velmi živě popisuje náš první francouzský proviantní poddůstojník Simone Ioffé ve své knížce „La Phalange tchèque“ rovněž do češtiny přeložené a vyšlé u Topičů. Obrazem pěkně toto prostředí zvěčnil náš druh a nezapomenutelný umělec Gutfreund, tragicky zesnulý v době poválečné v Praze, kdy byl již z nejlepších našich výtvarníků.

Následující dva dny byly věnovány odpočinku a tomu, abychom se trochu usadili a zařídili. Pro počáteční naše vychování a poučení bylo nám přiděleno od místního baskického pluku několik poddůstojníků a z Afriky od náhradního praporu Cizinecké legie oddíl poddůstojníků a několik důstojníků. Patříme k tomuto pluku a z našeho počtu budou vytvořeny jeho pochodové jednotky, neboť, jak známo, podle platného zákona nemohou cizinci sloužiti v řadách normálních francouzských pluků.

Mezi poddůstojníky je též několik Korsičanů, typických vojáků, kteří prý sloužili v době předválečné kdesi jako dohlížitelé vězňů. Korsika totiž dodává Francii velkou část nižších hodností do armády, četnictva a sboru dohlížitelů v trestních ústavech. Jsou to zvláštní lidé, silní a energičtí, trochu přitloustlí, prostě rození četníci. Je však nutno přiznati, že mají srdce lepší, než byla pověst, která vzhledem k jejich povolání je předcházela.

Prvá cvičení byla lehká a spočívala především ve výcviku jednotlivce a pořadových. Jelikož většina z nás prošla od časného mládí sokolskými tělocvičnami, a vezmeme-li k tomu nadšení a dobrou vůli, které nás ovládalo, šlo vše ku vzájemné spokojenosti rychle vpřed.

Strava byla zpočátku spíše mizerná, lůžko vzhledem k poměrnému nedostatku slámy nepohodlné, ale mládí dovedlo mnoho prominouti a v podobné době má růžové brýle.

Teprve asi po 14 dnech, kdy naše občanské šaty z nás doslova padaly v cárech a boty většiny z nás jen svými svršky kryly nohy, byl nám vydán vojenský cvičný oděv francouzského vojáka, tj. červené dlouhé kalhoty, dlouhý modrý plášť (bez blůzy) s červenou napoleonskou (III.) čepicí. K tomu jsme dostali staré jednorážové pušky z roku 1870 s dlouhými nožovitými bodáky. Z poslední jsme radost neměli, neboť jsme se v první chvíli obávali, že ji budeme míti i na frontě. Uniforma byla úplně nová a větší část v ní prodělala prvních 10 měsíců války, než jsme dostali později obleky světle modré, méně viditelné z větší vzdálenosti. Postupem času, po několika týdnech, cvičení začala míti více vzhledu bojového a také život byl přísnější. Též naše vystupování bylo ucelenější a na uniformu jsme si zvykli tak, že jsme chodili volněji a nenuceněji.

Příjemná (poměrně) byla pochodová cvičení v překrásném kraji baskickém na samém úpatí vysokých pohraničních hor a pravidelné vycházky na cvičnou střelbu. Tam rovněž byly pořízeny první skupinové fotografické snímky našich jednotek.

Neděle jsme většinou trávili v blízkých světových lázních Biarritz, vzdálených asi 7 km od Bayonnu. Byly to chvíle překrásné. Večery jsme využili plně k družnosti ve zpěvu a sokolském cvičení. Plně jsme ještě byli ve vzpomínkách na slet z roku 1912 a slavné „devítky“, které se cvičily se zápalem ve všech tělocvičnách. Morální stav všech ovšem jen vzrůstal k plné spokojenosti našich představených a rovněž i nás. Svým zpěvem jsme získali všechny ty, kdo s námi přišli do styku. Na nedostatek popularity jsme naříkat nemohli.

Po dosažení určitého stupně ve výcviku bylo nutno pro další postup rozděliti nás do organických jednotek vojenských. Největší naší starostí bylo, abychom nebyli národnostně promíseni, důstojníci ovšem vystihli výhody toho a dbali našeho přání. Všichni dobrovolci byli rozděleni do pěti rot a v zásadě podle národností: 1e Cie – Česká, 2e Cie – Polská, 3e Cie – Belgičané a Řekové, 4e Cie – ostatní zlomky národů, 5e Cie – tuto složili z přebytečných a zdravím neschopných právě ku výcviku, byla to náhradní rota a v ní asi dvě čety byly též české.10

Tyto čtyři prvé roty tvořily prapor C, který se měl vkrátku připojiti ke svému pluku na frontě. Po provedení této organizace vlastně jednotka teprve začala žít svým pravým životem. Jednotlivé roty byly řádně ubytovány v lepších místnostech, naše 1. rota se dostala do místností rozestaveného Semináře, ostatní zůstali ve stanech a kdesi jinde. V budově sice nebylo celkem oken, ale ve zdejším podnebí nám to nevadilo.

K řádnému sestavení jednotek bylo celkem málo hodností, proto i z řad dobrovolců byli někteří bývalí vojáci a poddůstojníci a dva u nás, tj. Štafl a Svoboda, jmenováni četaři. Velitelem naší roty byl jmenován starší důstojník Cizinecké legie, Capitaine Sallé, za své služby již vyznamenaný čestnou legií. Byl přísný, často strohý a poznali jsme později, že měl dobré srdce a měl nás rád. Zemřel dosti dlouho po válce, tuším jako major ve výslužbě, stár a osleplý a do posledních dnů svého života vzpomínal živě svých Čechů.

Asi po čtyřech týdnech byl již náš výcvik dosti pokročilý, byly nám rozdány pušky systém Lebel na 8 ran (číslo mé pušky 8407) a počaly se roznášeti po kuchyních pověsti o blízkém našem odjezdu na frontu. Bojová cvičení byla již namáhavější a konalo se stále více dlouhých pochodových výprav. Vzpomenu-li si však dnes na způsob, jak se tehdy konalo bojové cvičení útoku, nutno se diviti jeho primitivnosti. Kulometů téměř nebylo, jen u brigády a pluku byly snad dvě čety. Přibližování se dělo podobně jako dnes, ale ve dvojstupech, pak v dohledu ztečného cíle se přecházelo v prostou řadovou rojnici, kde se pečlivě dbalo, aby vzdálenosti 2–3 kroků byly zachovány. Střílelo se vestoje, vkleče a někdy i vleže až do vzdálenosti asi 400–500 m od cíle, pak se postupovalo volněji při palbě jedněch: „par salve“ nebo „feu à volonté“. Důstojníci a rotmistři se šavlí v jedné a revolverem v ruce druhé. Střelba z revolveru ze vzdálenosti až 100 m nebyla vzácnou! A pak pod kopečkem asi 200 m i více vše na znamení trubkou „Pas de charge“ (k útoku), všichni se zvednou a stále rychlejším krokem, při taktech rovněž zrychlovaných se útočí v řadách na cíl. 50 kroků před ním přechází poklus v běh doprovázeným křikem „hurá“. V cíli je bodákový náraz a pak vše končilo tzv. „ralliement“ (sraz). Všichni se soustředili kolem svých velitelů a něco podobného, jako bylo kdysi „carré“ (čtverec), se zbraněmi ježkovitě do všech stran a stříleli zběsile „feu à volonté“ až do ukončení cvičení. To nahradilo snad dnešní vyslání hlídek na pronásledování. Obrana byla téměř neznámá v nynějším slova smyslu, útok tělem a bodákem převládal ve všech cvičeních. I granáty ruční byly známy, ale byly to jakési koule, jejichž zápalník se při hodu vytrhl z upevnění na řemínku u zápěstí ruky, a tak se s hrozným a nepříjemným sykotem granát zapálil. Dohoz nebyl velký, neboť granát byl dosti těžký.

Čtvrtá četa roty Nazdar s velitelem cap. Sallé.
Uprostřed v pozadí třetí řady shora L. P.

Řekl jsem již několik slov o našem veliteli roty, kapitánu Sallém, je nutno zmíniti se ještě o ostatních. Velitelem posádky byl plk. Toquénne, praporu velel mjr. Noiret a z důstojníků je třeba vzpomenouti především záložního nadporučíka Chapoulauda, který nám byl nejmilejším ochráncem. V občanském povolání byl tuším úředníkem jakési pojišťovny, na frontě s námi pro chorobu dlouho nepobyl, ale setkali jsme se s ním později i v Africe a jednotlivci vždy našli u něj ochotného rádce. Byl to ušlechtilý muž, jemný snad až příliš, typ kulturního Francouze, o němž vzhledem k převaze jeho kulturní slupky nad bojovnosti by se v Německu řeklo, že je skutečným představitelem dekadentní Francie. Velitelem mé čety (4.) byl adjutant Andréani, silnější menší Korzičan, pravý opak důstojníka právě zmíněného. Dobrý a rázný voják znalý bojů v koloniích, kde dlouho pobyl. Těsně po novém roce 1915 (tuším) byl jmenován podporučíkem a pak padl v arraských bojích. Velitelem půlčety byl u nás Čech, starý cizinecký legionář, jakýs četař Schmidt. Přišel k nám teprve v zimě na frontu odkudsi z Tonkina, v bojích u Arrasu zmizel, patrně zabit.

Velkou posilou pro nás bylo, když k nám z vojenské školy přišli nově jmenovaní čeští důstojníci Dostal a Audrický. Oba byli rakouskými záložními důstojníky. První byl z Poděbrad a bratrem známé naší dramatické umělkyně. Byl to znamenitý, trochu romanticky založený mladý muž, vysoké kulturní úrovně a osobních kvalit. Dovedl za sebou vésti svoje lidi, všichni ho měli rádi, vyjma několika závistníků z těch poddůstojníků a dobrovolců, kteří byli rovněž v Rakousku záložními důstojníky, ale nebylo jim dopřáno, aby byli hned jmenováni francouzskými důstojníky. Vznikly z toho jakési pletichy a klepy, které se donesly veliteli praporu, a patrně tak se stalo, že přesto, že se mužstvo na ně těšilo, nebyl ani jeden ani druhý k nám přímo přidělen.

Druhý, Audrický, byl v Rakousku tuším jezdeckým či dělostřeleckým důstojníkem kdesi v Přemyšlu a podle jeho pozdějšího vyprávění, podařilo se mu zavčas dostati do Francie a tam ruskému vyslanci, společně s Dostalem, odevzdal k použití dosti významné plány o položení dělostřelectva a jiného pevnostního zařízení. Tím na sebe upozornil a bylo oběma vymoženo odeslání do důstojnické školy. Audrický byl baronem, prý ze staré české předbělohorské šlechty, jeden jeho předek „z Udrče“ byl popraven a všechny rodinné statky zabaveny. Dostal byl jmenován velitelem kulometné plukovní čety a Audrický zatím zůstal u velitelství a později rovněž velel kulometné jednotce. O osudu obou těchto důstojníků bude ještě dosti příležitostí ke zmínce.

Zmínil jsem se již, že jsme dosti často chodili na střelnici. Při závěru našeho pobytu jsme též konali několik tzv. polních střeleb, které jistě nepostrádaly zajímavosti. Konaly se ve formě jednoduchého bojového cvičení, střelba a směr vší palby byly vedeny od vnitrozemí směrem k moři tak, aby se střely ztrácely kdesi ve vlnách. Byl to hluboký pás neúrodného, celkem písčitého kraje plného jakýchsi bodlákových rostlin a jen řídce tu byly rozesety nějaké pryskyřicodárné borovice. Každá z nich byla v jisté výši od země naseknuta a u rány byl připevněn jakýs hliněný květináč, kam stromová šťáva, krásná vonná pryskyřice, pomalu stékala a ta byla velmi cennou a dobře placenou surovinou. Nebylo příjemné se k této pryskyřici přilepit ať již rukou či náhodným kleknutím do obsahu rozbitého hrnce. Po provedení střelby dotáhlo se již až k moři a tam byl božský odpočinek. I tato ne právě úrodná krajina měla mnoho půvabu, místy přímo hýřila barvou v záplavě vřesu a mnoha jiných podzimních již květů. Vzduch tu byl až opojně silný, prosycený vůněmi pryskyřice a solemi blízkého moře.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Přísaha.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.