Assassin‘s Creed v nakladatelství

FANTOM Print

Renesance

Bratrstvo

Tajná křížová výprava

Odhalení

Opuštěný

Černá vlajka

Jednota

Podsvětí

Kacířství

KACÍŘSTVÍ

CHRISTIE GOLDEN

FANTOM Print

2017

Copyright © 2016 Ubisoft Entertainment. All Rights Reserved.

Assassin’s Creed, Ubisoft, Ubi.com and the Ubisoft logo are trademarks of Ubisoft Entertainment in the U.S. and/or other countries. All artworks are the property of Ubisoft.

First published in Great Britain in the English language by Penguin Books Ltd.

Translation by Kateřina Niklová

ISBN 978-80-7398-876-0 (ePub)

ISBN 978-80-7398-877-7 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Prolog

Podzimní chlad ostře pronikal tenkou košilí prchajícího muže, jehož nohy letěly nejdřív po betonovém chodníku, pak po pěstěném trávníku parku na střeše. Proč jsem šel nahoru? přemýšlel zběsile a až příliš pozdě. Jsem jako zatracená krysa v pasti.

Templáři mu byli v patách.

Věděli, kam utekl. A stejně dobře jako on věděli i to, že kromě výtahu a dvou schodišť, odkud se právě ponuře a s tichou cílevědomostí hrnuli, žádná jiná cesta ze střechy neexistuje.

Mysli. Mysli!

Rozum ho zachránil už dřív, mnohokrát. Vždy spoléhal na logiku, racionální úvahy a analýzu, s jejichž pomocí dokázal vyřešit každou překážku, kterou mu sadistický, vrtošivý život hodil pod nohy, teď mu však nic z toho k ničemu nebylo.

Za zády mu explodoval smrtící rachot palby. Stromy, zakřičela na něj racionální část jeho mysli, a ta logika ho zachránila. Změnil směr, kličkoval, aby ze sebe udělal nevypočitatelný cíl, a jako opilý se nevyzpytatelně řítil ke stromům a keřům, k sochám a ke zmrzlinovým a nápojovým stánkům, nyní opuštěným, které ho zaštítí před krupobitím kulek.

Jen tím však oddálí nevyhnutelné.

Moc dobře věděl, čeho jsou templáři schopni. A věděl, co od něj chtějí. Nešli ho vyslechnout nebo zajmout. Měli v úmyslu ho zabít, a proto bude už velmi, velmi brzy mrtvý.

Nebyl neozbrojený, měl u sebe starodávnou a velmi mocnou zbraň. Meč ráje, který během staletí prošel rukama templářů i asasínů. Už jednou ho použil. Visel mu na zádech, jeho váha mu dodávala klid a jistotu, a tam ho i nechá. V tuto chvíli by mu stejně k ničemu nebyl.

Templáři měli jen jediný cíl, byli oddaní pouze ovládnutí a zabití – jeho. Existovala jenom jedna cesta odsud, a jestli to vyjde, musel by to být zatraceně velký zázrak.

Srdce mu tlouklo do žeber a plíce se mu nadouvaly, jeho tělo dosáhlo hranic svých možností, neboť v konečném důsledku byl jenom člověk, že? A to bez ohledu na výcvik, bez ohledu na DNA ve své krvi. A nezpomalil, nemohl zpomalit, nemohl dovolit logické, analytické a racionální části mozku, aby přerušila signály vysílané hlubokým, primitivním instinktem přežití. Nesměl dovolit, aby mozek ovládl tělo.

Protože to vědělo, co je potřeba. A vědělo, jak toho dosáhnout.

Těsně vedle něj vybuchla větev. Třísky mu poškrábaly tvář, až začal krvácet.

Osud, který představovali templáři za ním, byl nemilosrdně jistý. Kamenná zídka okolo střešní zahrady londýnské pobočky Abstergo Industries nabízela divokou, zoufalou šanci.

Pokud měl ovšem dost víry na to, aby se jí chopil.

Nezpomalil. Jak se k zídce blížil, vyrazil prudce vpřed a překonal ji jako běžec překážku. Dlouhýma nohama zakopal do vzduchu, prohnul se v zádech, rozpřáhl paže…

… a skočil.

1

Světlo pochodní poskakovalo po kamenných stěnách komnaty a vrhalo groteskně znetvořené stíny na železem pobité dřevěné dveře a na portrét největšího templářského velmistra, jaký kdy žil, v životní velikosti. Postulant oděný v bílém šatu a v těžším svrchním červeném hávu vzhlédl k neústupnému muži na obraze, k jeho tváři s bílým vousem a k jeho laskavým očím, které ho sledovaly.

Do ticha promluvil hlas, zvučný, uhlazený a hluboký. „Jacques de Molay byl poslední veřejně známý velmistr řádu templářských rytířů. Muži bez skrupulí ho křivě nařkli z kacířství. Muži, kteří se nezajímali o nápravu lidstva, jen o uspokojení vlastních sobeckých tužeb. Ti nejlepší z nás se přiznali k nejhorším zločinům; ke zločinům, které nespáchali. Jeho nepřátelé a dějiny věřili, že řád zemřel spolu s ním. Nezemřel.“

Templářský mistr vešel do komnaty a zastavil se vedle postulanta. „Jacques de Molay zemřel v agónii, aby řád mohl přežít v bezpečí, v utajení, a věděli o něm pouze ti, kdo by pro něj rádi i zemřeli.“

Postulant se zadíval do mistrových tmavých očí. „Buď skromný jako prach a neústupný jako kámen,“ řekl mistr. Natáhl ruku v rukavici a ukázal na mramorovou podlahu. Postulant ulehl tváří dolů na studený kámen a paže roztáhl do stran ve tvaru kříže.

„Projdeš nočními stíny sám s Otcem porozumění. Kéž z tebe sejme všechno, co neposílí řád, a obleče tě do jistoty. Kéž tě vyprázdní a opět tě naplní novým smyslem života. Nespi, nesni. Až nadejde den, přijdeme si pro tebe. Když tě shledáme hodným, povýšíme tě. Když tě shledáme nehodným, obrátíme se k tobě zády. Nechť tě provází Otec porozumění.“

Postulant slyšel tiché kroky nohou v trepkách a poté vrznutí, bouchnutí a cvaknutí dveří, jak se zavřely a byly zamčeny.

Zůstal sám a vedla odsud jen jediná cesta, a to těmi dveřmi a pouze pro člena Vnitřní svatyně.

Jestli selže… Ne. O té možnosti nebude ani přemýšlet.

Nehrozilo, že by usnul. Pochodně svítily, ale nehřály, a mramor mu vysával z těla teplo i přes dvě vrstvy rituálního oděvu. Vrtošivý, líný čas se loudal a nezajímal se o nepohodlí jednoho člověka. Uběhla snad celá věčnost, než se ve dveřích konečně ozvalo vítané zarachocení univerzálního klíče. Postulant, kterého zvedli za paže z podlahy, musel potlačit bolestivé syknutí; fakt, že ležel několik hodin bez hnutí na nepohodlném kameni, si na něm vybral svou daň.

Mlčky následoval dvojici, která ho postavila na nohy. Stále kráčel po kameni, nyní to však byla tvrdá břidlice. Prošli obloukovým průchodem z cihel a kamene. Veliké stromy rostoucí vedle něj se vypínaly vzhůru do tmy, kam nedosáhlo slabé světlo třepotajících se pochodní v držácích.

Čekaly na něj postavy v róbách s kápěmi. Přestože každá držela svíci ze včelího vosku, jejich tváře zůstávaly skryty ve tmě, pouze jejich oči se leskly ve světle ohně.

„Lidské tělo má své srdce,“ pravil templářský mistr. „Země má své jádro. Všechny věci mají svůj střed, z něhož vychází jejich nejhlubší síla. A i templářský řád má svoji Vnitřní svatyni. Musí ji tvořit devět členů, tři krát tři; devátým se staneš ty, jsi-li toho hoden. Pověz nám nyní tři pravdivé věci o řádu, které jsi během svého bdění pochopil.“

Otázka postulanta zaskočila. Mysl se mu na okamžik vyprázdnila, pak promluvil.

„Pochopil jsem, že skutečného vědění se dostane pouze těm, kdo po něm doopravdy hladoví. Pochopil jsem, že moc musí být v rukou těch, kdo stojí nad věcí, protože jen oni vidí, jak se jednotlivé vzorce proplétají. A také jsem pochopil, že moudrost je výkon moci vedený vědomostmi a poznáním.“

Nikdo nepromluvil, někteří členové vnitřní svatyně si však vyměnili pohledy.

Templářský mistr pokračoval: „Členové řádu jsou v tomto světě vzácní, ještě vzácnější jsou však ti, kdo byli vyvoleni k tomu, aby vstoupili do Vnitřní svatyně. Už jsi přísahal dodržovat zásady našeho řádu a vše, co prosazuje. Vydáš se ještě hlouběji do našeho jádra a budeš stát bok po boku hrstce těch, kdo přetvářejí svět do správné podoby? Přísaháš, že navždy pomlčíš o tom, co se tu děje, že se budeš plně a zcela dělit s Vnitřní svatyní o všechno, co víš, a že nikdy nebudeš jednat proti srdci toho, co znamená být templářem?“

„Otec porozumění mě v tom povede, proto přísahám,“ odvětil postulant.

Mistr se na dlouhou dobu odmlčel. Potom kývl. Ostatní si jako jeden muž pozvedli svíčky k tvářím a umožnili mu, aby je spatřil.

„Nyní jsi členem Vnitřní svatyně.“ Templářský mistr vykročil vpřed a zapíchl do přední části postulantova hávu špendlík. Dlouhá stříbrná jehla měla tvar meče a konec jílce zdobil tlustý kříž s rubínem uprostřed. Byla to víc než ozdoba, ostrý hrot špendlíku byl napuštěný jedem. Měl být použit proti útočícímu nepříteli… nebo proti majiteli, pokud to bylo nutné. Jakmile byl špendlík na místě, templáři sfoukli svíčky.

„Otoč se a pozdrav své bratry, Simone Hathawayi.“

Pochodně, chytře vymyšlené hologramy ohně, rázem „zhasly“ a držáky plynule zajely do otvorů v břidlicově šedých stěnách, kde za nimi zapadla dvířka a schovala je. Rozsvítila se světla, zpočátku pouze tlumeně, aby si jejich oči mohly zvyknout. Část kamenné stěny vlevo se pomalu a s tichým hučením odsunula stranou a odhalila mapu světa s blikajícími světélky. Každá barva představovala jinou oblast činnosti Abstergo Industries – a templářského řádu.

Kápě byly shozeny z hlav a rituální róby odloženy, jak Vnitřní svatyně vítala nového člena. Simon si dal načas a přejel rukou po těžké látce rituálního oděvu. Byla vyrobena ručně, a to od ostříhání ovcí po vyčesání, upředení a obarvení vlny, nic neproběhlo strojově. A výšivky… Simon zavrtěl hlavou a žasl nad úsilím, které bylo vloženo do toho, aby háv, který si jednoho dne opět obleče, až bude do Vnitřní svatyně přijímán další nový člen, co nejvíce připomínal oděv, který nosili templáři v minulosti. Jako historik si víc než většina lidí vážil snahy o autentičnost.

Neochotně vyměnil háv za sako a obrátil se k novým přátelům. Všechny více či méně znal: Laetitia Englandová, vrchní manažerka v oddělení operací. Navzdory svému příjmení byla Laetitia Američanka a pracovala v pobočce ve Filadelfii. Mitsuko Nakamurová, ředitelka genealogického výzkumu a akvizic, rozdělovala svůj čas mezi kancelář ve Filadelfii a kampus Absterga v Římě. Simon jí to nepokrytě záviděl. V Abstergu měly „akvizice“ docela jiný význam než u jiných organizací. Pojem odkazoval na testovací subjekty získávané pro Animus, zázrak technologie, který Simon ještě na vlastní kůži nevyzkoušel.

Lépe se znal s falešně srdečným Álvarem Gramáticou z oddělení technologií budoucnosti a s hrubě působícím Juhanim Otsem Bergem. Oba právě na něčem pracovali v jiné části světa. Třebaže nemohli být fyzicky přítomni, Simonova zasvěcení se zúčastnili a jejich tváře nyní shlížely do místnosti ze dvou velkých obrazovek.

Ti dva pracovali se Simonovou předchůdkyní a šéfovou, zesnulou Isabelle Ardantovou. Isabelle byla před víc než rokem zabita asasínem. Simon ji neměl nijak zvlášť rád; vlastně tu nebyl nikdo, koho by měl zvlášť rád nebo nerad, studovali spolu však na Cambridgi, a cambridgeská templářka by neměla být bodnuta do zad někým, kdo byl příliš velký zbabělec, než aby se jí postavil tváří v tvář. Cítil kvůli tomu jistý odpor k Bergovi, který měl tu noc, kdy Isabelle zabili, na starost její bezpečnost a měl její vraždě zabránit.

Přítomni byli rovněž David Kilkerman, který nahradil zesnulého a (aspoň ze strany Simona) neoplakávaného Warrena Vidice v čele projektu Animus, a Alfred Stearns. Kilkerman byl vysoký, mohutný a hlasitě a často se smál, ale měkkost v pase u něj rozhodně nenaznačovala měkkost povahy. Stearns byl z devítičlenné skupiny nejstarší. Byl odpovědný za téměř úplné vyhlazení asasínské hrozby na přelomu století v templářské akci nazvané „Velká čistka“. Odešel na odpočinek a Laetitia ho nahradila na pozici šéfa operací, pořád však byl vysoce váženým členem Vnitřní svatyně. Zdvořile si potřásli rukama. Třebaže Stearnsovi bylo přes osmdesát, plešatěl a měl krátký, sněhově bílý vous, Simon ho považoval za nejnebezpečnějšího muže, s jakým se kdy setkal.

S Agnetou Reiderovou, hlavní manažerkou Abstergo Financial Group, se Simon také setkával poprvé. Byla klidná a příjemná, přesně ta osoba, jakou by člověk chtěl vidět v čele tak vitální odnože Absterga.

A pak tu byl samozřejmě Alan Rikkin, ředitel Abstergo Industries, a nejdůležitější templář, jakého Simon znal. Nebo aspoň věděl, že zná. U řádu si člověk nikdy nemohl být takovými věcmi jist.

Rikkin byl veřejnou tváří Abstergo Industries. Simon by si jen těžko uměl představit někoho lepšího. Byl prudce inteligentní a dokonale se ovládal, proto si Rikkin žádal a taky poutal pozornost světa, kdykoli promluvil.

Otevřely se dveře a dovnitř byly přivezeny dva vozíky. Tajemno dávných věků ustoupilo příjemnému, všednímu hovoru a cinkotu šálků, talířků, nožů a vidliček, jak Vnitřní svatyně zasedla k tradiční anglické snídani. Během několika okamžiků to vypadalo, jako by se rituál opředený tradicemi skutečně udál před několika staletími a ne v tom jednadvacátém.

„Jak se vám líbí vaše nová kancelář, Hathawayi?“ zeptala se Mitsuko Nakamurová.

„Ještě jsem se do ní nenastěhoval,“ odvětil Simon. Vylovil z kapsy saka brýle se zlatou kovovou obroučkou a nasadil si je na orlí nos. „Považoval jsem za moudré napřed se ujistit, že budu přijat do svatyně. Ušetřil bych si dvojí balení.“

Další smích. „Praktické,“ podotkl Álvaro Gramática a jeho až příliš srdečná tvář vypadala na monitoru obrovská. Isabelle ho nemohla vystát a Simon musel připustit, že Álvaro i na jeho osobních vahách sedí na „neoblíbeném“ konci. Když teď byl Simon vedoucím historického výzkumu, uvidí Gramáticův samolibý skoroškleb mnohem častěji. Jaká radost.

„Doufám, že tuto vlastnost využiju ve svém oddělení,“ odpověděl Simon zdvořile a ponořil dokonale křupavě upečený chleba do zlatooranžového žloutku vejce.

„Procházeli jsme Isabelliny složky a vaše jméno se objevilo hned na několika místech,“ pravil Rikkin. „Zdá se, že jste na ni udělal dojem – což nebylo nijak snadné.“

„Děkuju, pane. Lichotíte mi. Isabelle byla velmi dobrá v tom, co dělala, a já se budu snažit sloužit řádu svým vlastním způsobem.“

„Zní to, jako byste neschvaloval, jak Isabelle oddělení vedla.“ Přestože všichni, a to včetně Američanů, pili během této tradiční anglické snídaně čaj, Simon si všiml, že Rikkin si lesklou stříbrnou lžičkou míchá kávu a oči přitom ani na okamžik neodtrhne od Simonovy tváře.

Simon s tichým cinknutím odložil šálek na křehký podšálek a odvětil svému zaměstnavateli: „Vážím si Isabelliny práce, rád však dělám věci po svém a rád bych se pokusil implementovat novou metodu.“

„Pokračujte.“

A je to tady, pomyslel si Simon. „Zaprvé… jsem historik. V tom je moje silná stránka, v tom jsem dobrý. Oddělení je koneckonců zacílené na výzkum a analýzu historie.“

„S úmyslem podpořit cíle řádu,“ ozvala se Laetitia.

„Přesně tak. Věřím, že návrat ke kořenům oddělení řádu jen prospěje, a tady je důvod.“

Simon se odsunul s židlí dozadu. Přistoupil k jedné ze stěn a dotkl se tlačítka. Stěna se odsunula stranou a odhalila bílou tabuli a několik barevných fixů.

„Simone, jste jediný, koho znám, kdo pro prezentaci stále používá tabuli,“ stěžoval si Kilkerman.

„Tiše, Davide, jinak požádám o černou tabuli s křídou a nechám vás vyprášit houbu,“ odvětil Simon. Žert byl odměněn smíchem, Kilkermanův zněl nejhlasitěji. Simon napsal na tabuli ODDĚLENÍ HISTORICKÉHO VÝZKUMU, ustoupil vzad, prohlédl si slova, pak upravil T ve slově HISTORICKÉHO.

„Takže. Naším nejlepším nástrojem je Animus.“ Při mluvení kývl na Kilkermana. Současný šéf projektu solidárně zvedl toast s marmeládou. „Všichni víme, co dokáže; umí se napojit na genetickou paměť subjektů, na jejich konkrétní předky a tak dále. Pokud vím, máme zbrusu nový model, připravený k použití, je to tak, Davide?“

„To ano,“ řekl Kilkerman a narovnal se. „Představuje velký skok v technologii – model 4.35. Podařilo se nám prakticky eliminovat vedlejší účinky jako nevolnost a bolesti hlavy. A navíc jsme našli způsoby, jak ho udělat ještě víc interaktivní.“

„Osobně jsem nesmírně nadšený, že to slyším, a za okamžik pochopíte proč,“ řekl Simon.

Otočil se zpátky k tabuli a napsal na ni ostře červeně ANIMUS. Pod nápis nakreslil dvě šipky směřující doleva a doprava. „Zatím jsme používali Animus hlavně ke sběru specifických informací – k lokalizaci Kousků ráje.“

Templáři měli jediný úkol – vést vývoj lidstva správným směrem – k dispozici však měli spoustu nástrojů, jak toho dosáhnout. Kousky ráje byly patrně nejdůležitější. Jednalo se o relikvie civilizace známé pod různými jmény, třeba Isu, Předchůdci nebo První civilizace. Nejenže pocházela z dob před lidmi, ve skutečnosti je stvořila – a načas i zotročila. Zbytky technologií Předchůdců dokázaly své uživatele obdařit rozličnými schopnostmi a mocí nad ostatními. Jejich hodnota přesahovala běžné klasifikace, jako například „historické“ nebo „finanční“. Přestože se templářský řád mohl chlubit tím, že má ve svém vlastnictví největší sbírku na světě, ani on neměl všechny tyto neocenitelné artefakty a některé ve sbírce byly pokažené nebo nepoužitelné.

„Když jsme se dozvěděli o existenci Kousku ráje,“ pokračoval Simon, „třeba ze zmínky ve starém manuskriptu, anebo o osobě, která s ním byla nějak spojena, vyrazili jsme na lov.“

Pod levou šipku trčící ze slova ANIMUS napsal INFORMACE a pod to 1. Kousky ráje a a) lokalizace. „Hon spočívá mimo jiné i v tom, že využíváme rozsáhlé sítě živého genetického materiálu, který máme k dispozici a který představují vážení zákazníci a věrní zaměstnanci Abstergo Industries.“ Pod a) lokalizace Simon připsal i. zákazníci a zaměstnanci.

„Druhá část našeho výzkumu se soustředila na to, abychom zjistili co nejvíc o našich starých nepřátelích, asasínech. A chtěli jsme toho dosáhnout stejně jako u Kousků ráje, a sice získat schopnost vyčenichat je v současnosti.“

Simon napsal 2. asasíni a pod ně opět a) lokalizace, i. zákazníci a zaměstnanci.

„A teď, tohle všechno je skvělé, naprosto super. Nesmírně nám to pomáhá nejen zvýšit vliv řádu, ale také dosáhnout konečného cíle naší společnosti.“

„Cítím v tom nějaké ‚ale‘,“ podotkla Reiderová.

„Doufám, že nenavrhujete, abychom tu linii výzkumu opustili?“ Hlas Englandové zněl falešně mírně.

„Vůbec ne,“ ujistil ji Simon. „Myslím si ale, že Animus by pro řád mohl udělat mnohem víc. Jeden jeho aspekt jsme totiž ještě neprozkoumali. A věřím, že právě on by nám časem a pod pečlivým dozorem mohl přinést svým způsobem stejné výhody jako Kousky ráje.“

Pod druhou šipku napsal na tabuli vědomosti.

„Možná si teď myslíte, že informace jsou vědomosti. Jenže data vyžadují kontext, aby k něčemu byla. Kupříkladu: řekněme, že existuje místo, kde je hlína, kamení, dřevo a voda. Když zjistíme, že voda je oceán, hlína a kamení kamenitý břeh a dřevo stěžně lodě, dáme si informace do kontextu. A co dříve bývala pouze hrubá data, se stane informací, která nás zavede k poznání, že se s největší pravděpodobností jedná o vrak lodě.“

„Mám hodně práce, Simone,“ řekl Rikkin. „Přejděte k věci, jinak vaše loď půjde ke dnu ještě před vyplutím.“

Simonovi zrudly uši, musel však uznat, že metafora sedí. „Jde mi o to, že i kdyby počítače uměly tohle všechno dešifrovat – a rozhodně jsme technologii doposud dobře využívali –, také jsme si uvědomili, jak důležitý je v tomto ohledu člověk. Vrátím se k tomu za chvíli. Pokud začneme využívat Animus nejen pro získávání dat a informací, ale také vědomostí se všemi jejich krásnými jemnými detaily, podívejte, co se nám otevře.“

Vrátil se k tabuli a pod vědomosti dopsal Kousky ráje.

„Díky informacím víme co – dost na to, abychom identifikovali specifický artefakt – a kde. Jenže díky vědomostem zjistíme, co to dělá, jak se to používalo a…“ Poslední slova napsal tučným písmem. „… jak to opravit.“

Ostatní členové Vnitřní svatyně hleděli na tabuli s výrazy od pochybovačných přes nadšené až po přímo nepřátelské. Většina se však zdála přinejmenším zaujata, čehož se také chytil.

„A teď aplikujme vědomosti na asasíny,“ pokračoval Simon. „Nezjistíme pouze, kdo byl ve své době asasín nebo kde najít asasíny dnes. Dozvíme se, kdo byli, co to bylo za lidi, na čem jim záleží, jim i celému asasínskému bratrstvu, jak se to během let změnilo a jak jimi lépe manipulovat, jak je zlomit. A když si začneme víc cenit vědomostí než pouze dat a informací, kdo ví, co můžeme odhalit. Nevíme, co nevíme. Potenciál je ohromný.“

Ustoupil a zadíval se na to, co napsal. „Tyto cíle samozřejmě zůstanou naše primární,“ řekl a zakroužkoval INFORMACE i následující podbody, „až ale uvedeme celou věc do pohybu, můžeme prostřednictvím Animu odhalit spojení. Vzorce. Můžeme znovu objevit ztracené teorie, ideje, vynálezy. Jednou provždy vyřešit staletí staré záhady. Objevit pravdy skryté za starými mýty, legendami a folklórem. Tvrdím, že to všechno a víc je možné, když rozšíříme využití Animu a otevřeme své mysli.“

„To už děláme,“ řekl Kilkerman. Ruce měl složené na velkém břichu a oči mu už nejiskřily humorem. „Věřte mi, Simone, věnujeme pečlivou pozornost tomu, co se dozvídáme.“

„Ano – a můžeme dokázat mnohem víc a ani nás to nebude stát velké úsilí.“

„Vaši romantickou, sentimentální metodu jsme nepotřebovali, když jsme před patnácti lety skoro vymazali naše nepřátele ze světa.“ Pohrdání ve Stearnsově hlase způsobilo, že teplota v místnosti klesla pod bod mrazu.

„Ne, nepotřebovali. Je však stále těžší je najít. Jsou chytřejší, kreativnější. A my musíme být taky, pokud je chceme zastavit.“

„Čas je vzácný zdroj,“ podotkl Berg důrazně.

„To je,“ souhlasil Simon, „a my si musíme dát dobrý pozor, jak ho využijeme. V současné době trávíme spoustu času tím, že se honíme za dalšími a dalšími Kousky ráje, když máme ve sbírkách několik, které buďto nechápeme, nebo jsou nějak poškozeny. Mohli bychom naše zkušenosti s Animem zároveň zúžit i zevšeobecnit. Musíme se zaměřit na jedince, o kterých víme, že v sobě mají velké množství DNA Předchůdců, a…“

„I to už děláme,“ připomněl Gramática.

„Skrze Abstergo Entertainment a oddělení doktorky Nakamurové, já vím,“ odvětil Simon, „ale to jsou lidé, kteří nejsou templáři a neví, co přesně hledají. Nebyla by hodina v Animu mnohem efektivnější, kdyby ho použil jeden z nás? Naše DNA představuje masivní a v tuto chvíli nevyužitý zdroj. Jedna hodina našeho času by nám mohla poskytnout řešení problémů, které nás zatím ani nenapadly,“ řekl Simon. „A pak je tu vědění kvůli vědění. Je nemožné nalepit cenovku na něco takového.“

„Mluvíte jako pravý historik,“ prohlásil Berg a nějak se mu podařilo, že to vyznělo jako urážka. Simon se sobě navzdory naježil.

„Dokážu vám to,“ slyšel se říct. Ihned si přál, aby mohl svá slova vzít zpátky, ale byla venku a vznášela se kolem něj jako ztracené balónky. Kdo se dá na vojnu, musí bojovat, pomyslel si a zhluboka se nadechl. „Jak už jsem dříve řekl, všichni známe svůj rodokmen. Mám předka, který bojoval v armádě Johanky z Arku. Říká se, že vlastnila jeden z Mečů ráje… podle inventáře Kousek ráje 25. Podle mé teorie to může být meč, který patřil samotnému Jacquesovi de Molayovi.“

„Ten je v mé kanceláři,“ zapředl Rikkin. Obrátil se ke zbytku Vnitřní svatyně. „Pořád je tu spousta věcí, které o jeho historii nevíme. Co ale víme, je, že kdysi patřil de Molayovi a později padl do rukou velmistra Françoise-Thomase Germaina, a to během Velké francouzské revoluce. Asasín Arno Dorian ho Germainovi sebral poté, co ho zabil.“

Simon kývl. „Mám v úmyslu osobně strávit čas v Animu a ověřit, že je to stejný meč, který byl kdysi označen jako Kousek ráje 25.“

Rikkin se opřel o stůl, v jedné ruce držel chladnoucí šálek kávy, druhou si podpíral bradu. „De Molayův meč byl ve vlastnictví Germaina poškozen. Ztratil tak všechny jedinečné schopnosti, které dříve měl.“

„Opakuji – když se do toho křesla posadím já se svými vědomostmi, mohl bych zjistit, jak ho opravit, pokud ho uvidím v akci.“

Rikkinovy rty se zkroutily v malém úsměvu. „Dobrá,“ řekl. „Nazvěme to zkušební jízdou. Dovolím vám tu cestičku z drobků sledovat, Hathawayi, a zjistit, kam vás zavede. Pokud mi do týdne dokážete předložit konkrétní výsledky, dám změně směru vašeho oddělení zelenou a přiřadím vám potřebné zdroje.“

Simonovi pokleslo srdce. Týden? Rikkinův úsměv se rozšířil, jako by dokázal nejnovějšímu členovi templářské Vnitřní svatyně číst myšlenky.

„Platí,“ prohlásil Simon a narovnal ramena.

„Skvělé,“ Rikkin odložil na stůl ubrousek a vstal. „Tak se do toho radši pusťte.“ Určitě existovaly i efektivnější způsoby, jak ukončit schůzi, jenže Simona zrovna teď žádný nenapadal. „Ach, a Simone?“

„Ano, pane?“

Rikkin a Kilkerman si vyměnili pohledy, jako by spolu sdíleli tajemství. „Už to není ‚křeslo‘,“ pravil Rikkin.

„Prosím?“ zeptal se Simon.

„Však uvidíte.“

2

Tuto místnost sice dobře znal, jenže teď, když patřila jemu, to bylo jiné.

S obrovskou krabicí knih v rukou se zastavil na širokém prahu a rozhlédl se kolem. Nalevo zabíral velkou část stěny úžasný výhled na Londýnské oko, Big Ben a Westminsterský palác, kde zasedal parlament. Druhé velké okno vpravo, poblíž Isabellina – nyní jeho – pracovního stolu, zajišťovalo v místnosti dostatek světla. Rozměrná, pohodlná kožená křesla vybízela k tomu, aby se v nich člověk stulil s knihou, a masivní knihovny nabízely stovky titulů, ze kterých bylo možné si vybrat. Kancelář byla prosycená omamnou vůní starého papíru a kožených vazeb; opojným pachem minulosti.

Simon prošel salónkem, jeho kroky přitom nevydávaly na hustém, tmavě červeném koberci žádný zvuk, a položil krabici na velký stůl. Isabelle si kancelář nijak zvlášť neupravila, přesto si všiml, že na skříňkách je několik míst, odkud muselo být něco odstraněno. Gramática měl ženu a děti, nikdy o nich ale nemluvil – a očividně je ani nevídal s ohledem na to, kolik hodin trávil v laboratoři. Rikkin měl dceru, Sofii, jenže ta už byla dospělá a taky templářka. Zvláštní bylo, že chladný zabiják Berg byl jediný vysoce postavený templář ze Simonova okolí, který měl malé dítě a očividně ho miloval; malou holčičku s cystickou fibrózou. Simon to věděl jen proto, že její léčba byla hlavní vějičkou, na kterou řád Berga nalákal, aby do něj vstoupil.

Simon neměl dítě, ženu, přítelkyni a ba ani kočku a byl s tímto stavem docela spokojený.

Zatímco se Simon plahočil se svým majetkem sem a tam chodbou, přemýšlel o termínu, který mu Rikkin stanovil. Naštěstí Simon provedl svůj výzkum ještě před prezentací. Johančin život byl dobře zdokumentovaný a existovalo tak velké množství primárních zdrojů, které byly pro výzkumníky vším. Snad to postačí na to, aby Simon svůj jediný týden co nejlépe využil.

Johanka z Arku. Fascinovalo ho, že může říct, že jeho předek ji doprovázel. Animus sám na vlastní kůži nikdy nevyzkoušel, jelikož nebyl agentem v terénu a tudíž neprošel výcvikovým programem na něj. Dobře si uvědomoval, že autoři vzácných primárních zdrojů nebyli ani zdaleka nezaujatí. Jenže jako historik, kterému, jak se říká, v tomto závodě nepoběží žádný kůň, dokáže být mnohem objektivnější.

Zapnul počítač a přihlásil se. Na velké obrazovce na stěně se objevilo logo Absterga. „Centrála Animu,“ řekl hlasitě. Stál před pracovním stolem a vybaloval skleněné pouzdro se vzácným výtiskem Plútarchových Paralelních životopisů z jedenáctého století, když se před ním objevila tvář hlavní techničky Animu.

„Dobré ráno, profesore Hathawayi, jsem Amanda Sekibová. Jak vám mohu pomoct?“

„Dobrý den, slečno Sekibová, ještě nás nepředstavili, jsem nový…“

„Vedoucí historického výzkumu, ano, pane,“ odvětila. „Doktor Kilkerman nám o vás pověděl. Všichni se těšíme, až vám představíme náš nový Animus. Co pro vás mohu udělat?“

„Asi před hodinou jsem se sešel s panem Rikkinem,“ řekl. „Dostal jsem povolení použít Animus na jistý projekt, který velmi spěchá. Předpokládal jsem, že vám dal vědět. Rád bych si odbyl první sezení hned, pokud vám to vyhovuje.“

Sekibová svraštila obočí. „Okamžik, prosím… ach, správně, ano, skutečně mám potvrzeno, že vám bylo vydáno povolení použít Animus, ale až po schůzce s doktorkou Bibeauovou.“

„Kdo to jako má být?“

„Doktorka Bibeauová je jedna z našich nejlepších psychiatriček.“

Simon se naježil. „Podstoupil jsem několik vyšetření a nikdy se neobjevil žádný důvod k obavám. Vím jistě, že nemusím paní doktorku zdržovat…“

„Je mi to líto, pane, ale pan Rikkin mi dal velmi jasné pokyny.“ Sekibová na něj hleděla s omluvným výrazem lidí, kteří vědí, že odpověď bude znít „ne“, ať už řeknete cokoli.

Simon samozřejmě o rizicích Animu věděl. Ani v nejmenším se nepodobal masově vyráběným videohrám, které vynesly Abstergo Entertainment tolik cen a které (ne náhodou) už celá léta zajišťovaly templářům kromě informací i obrovský zisk. Uživatele bylo třeba monitorovat, a jestli to chápal dobře, do nového modelu nebylo možné se bez pomoci ani usadit. Simon si sundal brýle, stiskl si palcem a ukazovákem kořen nosu, povzdychl si a kývl.

„Rozhodnutí pana Rikkina přirozeně respektuju. Hned se k doktorce Bibeauové objednám.“

Mladá žena měla tu slušnost dát najevo, jak je jí to trapné. „No, pane, ona teprve dnes večer přiletí ze Států. Předpokládám, že bude připravená přijmout vás hned zítra ráno.“

„No ovšem,“ řekl Simon. Jistě. „Ještě jednu věc – chci si jen ověřit, že vás pan Rikkin upozornil, že ten projekt musím odevzdat do týdne.“

„Ano, pane, jakmile dostanete povolení, můžete nastoupit.“

„Skvělé,“ řekl Simon a ukončil hovor. Pro sebe si pak zamumlal: „Takže šest dnů.“ Svalil se do pohodlného koženého křesla, ve kterém vídal tolikrát sedět Isabelle Ardantovou, našel si jméno Bibeauové v seznamu společnosti a napsal jí e-mail, ve kterém ji žádal, aby se s ním sešla na snídani v Tempu přesně v sedm třicet.

A ať vám nebe pomůže, jestli měpřipravíte o jedinou další minutu v Animu, pomyslel si trpce a klikl na „odeslat“.

DEN 2

Nakonec málem přišel pozdě Simon. Dohnalo ho totiž nevyspání po iniciačním rituálu. Victoria Bibeauová už na něj čekala, když v sedm dvacet šest dorazil.

Nevěděl, co čekal, ale rozhodně ne tuto štíhlou ženu s jasnýma očima, skřítkovským účesem a zubatým, ale upřímným úsměvem. Napadlo ho, jak je možné, že po cestě nevypadá unaveně. Měla pevný, přesto ne drtivý stisk ruky.

„Ráda vás poznávám, profesore Hathawayi,“ řekla se slabým francouzským přízvukem v hlase.

„Doufám, že jste měla příjemný let.“

„Děkuju, měla, je milé být zpátky v Londýně. Čaj mi hned chutná lépe, když jsme já i šálek obklopeni Anglií.“

„Nemohu než s vámi souhlasit,“ řekl, když vešli dovnitř. Abstergo mělo v areálu celkem tři restaurace, a to od bistra Snack Shack, kde bylo možné dát si něco na zub, kávu a čaj, až po luxusní podnik Bella Cibo, kde byli obletováni důležití hosté. V Tempest in a Teapot*, jejíž název se často zkracoval prostě na Temp, se podávaly jen lehké snídaně, svačiny a odpolední čaj a bylo to Simonovo oblíbené místo, protože během oběda i večeře téměř vždy pracoval a Temp jídlo rozvážel.

* Tempest in a Teapot – česky Bouře ve sklenici vody.

„Dobré ráno, profesore Hathawayi,“ pozdravil je číšník. Přinesl podnos s malou konvičkou čaje, dvěma šálky, mlékem, citrónem a medem, a zatímco mluvil, všechno stavěl na stůl před nimi. „Pro vás jako obvykle, pane?“

„Vždycky,“ odpověděl Simon. „Poole, to je doktorka Victoria Bibeauová z Aerie ve Státech. Týden s námi zůstane.“

Pooleovi zajiskřily oči. „Těší mě, doktorko. Jestli pracujete s profesorem Hathawayem, pak vás tady v Tempu uvidíme často.“

„Začínám mít takový dojem,“ odvětila Bibeauová.

„Vyjedete si z Londýna? Listí se začíná barvit.“

„Bohužel ne, obávám se, že mě čeká práce jen tady ve městě.“

„Škoda. Nezapomeňte se zastavit odpoledne na čaj – v tuto roční dobu máme dýňové sušenky a kořeněný jablečný koláč.“

„Doufám, že to stihnu,“ usmála se Victoria. „Zatím si asi dám to, co si lidé dávají obvykle.“

„Dvakrát toasty se slaninou,“ řekl Poole, kývl a zamířil do kuchyně. Zatímco si Bibeauová nalévala mléko do čaje, Simon přešel k věci.

„Takže, doktorko Bibeauová… proč vy?“

Než odpověděla, napila se. „Mám rozsáhlé zkušenosti s integrací těch, kdo s Animem teprve začínají,“ řekla.

„Ano, četl jsem o vaší práci v Abstergo Entertainment a v Aerie,“ pravil. Aerie bylo jedinečné zařízení, které bylo v současné době zcela vyhrazeno výcviku malé, specifické skupiny velmi mladých lidí. Byli jedineční v tom, že jejich genetické vzpomínky měly větší důležitost – a cenu – pohromadě než odděleně. „Já už puberťákem dávno nejsem, doktorko.“

„Prosím, říkejte mi Victorie,“ navrhla. „A to si dobře uvědomuju. V Abstergo Entertainment jsem měla případ, který byl… no, v mnoha ohledech, dobrých i špatných, mi změnil život. Jde v podstatě o to, že jen velmi málo lidí v řádu ví o tom, co interakce s Animem dokáže udělat s lidským mozkem, víc než já. Nevím, jestli už jste mluvil s doktorem Kilkermanem, model, který budete používat, je ale úplně nový – vlastně je to prototyp.“

Naježil se. „Ano, jistěže jsem s doktorem Kilkermanem mluvil. Pokud to chápu dobře, jedná se o vylepšení.“

„Přesto – použijete ho poprvé, máte jenom týden na to, abyste dokázal výhody své metody, a navíc v něm strávíte spoustu času. Prostě mě potřebujete, Simone.“

Dorazil Poole s toasty a se slaninou. Simon chvíli popíjel čaj, pak řekl: „Je zjevné, že jste o mně a o mojí práci četla.“

„Ach, ano,“ řekla Victoria. „Při práci se budu chtít dozvědět víc o vašich nápadech. A než se o tom zmíníte, četla jsem také zprávy ze všech vašich psychologických vyšetření a považuji vás za pozoruhodně stabilního. Nepředpokládám, že by nastaly velké problémy.“

„Já nepředpokládám žádné.“

Odhalila velké bílé zuby v upřímném úsměvu. „No, pak, commençons.“

„Obávám se, že neumím francouzsky.“

„Za dva týdny možná budete. No,“ opravila se, „aspoň jazykem, kterým mluvili v patnáctém století.“

„To byla středověká francouzština… prosím?“

„Jste obeznámen s efektem prosakování?“

„Ach, ovšem.“ Efekt prosakování byl možný vedlejší účinek pobytu v Animu. Občas se stalo, že osobnost, myšlenky, emoce a někdy i fyzické dovednosti předka „prosákly“ do subjektu. „Umím už plynně rusky, španělsky a arabsky, ale neumím si představit, kde bych využil středověkou francouzštinu.“

„Mohlo by to být zábavné na večírcích,“ řekla s širokým úsměvem, pak vážněji dodala, „ale teď upřímně, nebylo by to okamžité a pochybuju, že byste se přiblížil plynulosti. Někdy může být efekt prosakování pozitivní. Můžete získat nové dovednosti, třeba se naučit bojové umění nebo jazyk. Byla by ale chyba, kdybych se nezmínila, že to může být mimořádně nebezpečné. Vím jistě, že jste obeznámen se subjekty 4 a 14 a s tím, jak devastující následky na ně efekt prosakování měl. Naneštěstí jsem měla příležitost sledovat jeho účinky na vlastní oči.“

Hleděla na něj pochmurně a hlas měla tichý, když promluvila. „Jeden z našich výzkumných analytiků v Abstergo Entertainment se nechal příliš pohltit svým subjektem. Nakonec nabyl dojmu, že je reinkarnací asasína Arna Doriana, který byl činný během Velké francouzské revoluce.“

„To určitě nebylo nejmilejší údobí historie,“ řekl Simon. „Co se stalo?“

„Pokusil se projekt sabotovat. Zničil nenahraditelný výzkum – vymazal soubory, rozbil harddisky, spálil své poznámky. Řád se ho pokusil dostat pod kontrolu, ale kladl odpor.“ Stiskla pevně rty.

Simon pochopil, co to znamená. „Ach, chápu. Škoda. Všechen ten výzkum – prostě ztracen. Dokázali jste zachránit aspoň něco?“

Upřela na něj pohled, který nedokázal rozluštit. „Něco ano,“ řekla. „Každopádně, jestli to chápu dobře, většinu problémů, které jsme s Animem měli, se podařilo prakticky eliminovat. Takový je aspoň cíl. Což znamená, že hlavní starostí je efekt prosakování. Dokud budou lidé lidmi, myslím, že ho nikdy zcela neeliminujeme.“

Zatímco dojídali snídani, vyptávala se Victoria Simona na jeho koníčky. Napřed se zdráhal odpovědět a řekl pouze: „Jsem templář, my nemáme koníčky.“ Pak mu ale ona odhalila, že se věnuje hrnčířství a běhá maratony. „Přirozeně ne zároveň.“ Věnovala mu svůj široký, zubatý úsměv. „Umožňují mi na chvíli přestat přemýšlet a soustředit se na tělo. Přece musí být něco, co rád děláte.“

Proto se Simon přiznal ke své náklonnosti k oceánu. „Plachtění?“ zeptala se Victoria.

„Vlastně potápění,“ řekl. „K vrakům.“ Odmlčel se. „A taky tajné průchody. V Londýně je jich spousta.“

Zadívala se na něj s novou úctou. „Jste pozoruhodnější, než se zdá, Simone Hathawayi.“

Zvážil to, pak si povzdychl. „Vlastně ne, myslím, že jsem tak nudný, jak jen se dá čekat.“ Vrátil se zpátky k jejich úkolu a rozpovídal se o tom, čeho se snaží dosáhnout, pak jí popsal historii meče. „Pokud váš analytik studoval Arna Doriana, možná jste meč, který budeme zkoumat, viděla. Chvíli ho vlastnil François-Thomas Germain, než se ho Dorian, hm, zbavil.“

Z kufříku vytáhl tablet a poslal jí některé své poznámky, a to včetně seznamu událostí v životě Johanky, které by bylo nejproduktivnější skrze vzpomínky jeho předka prozkoumat. Victoria pravila, že to velmi pomůže při vypracovávání algoritmu, aby co nejlépe využili čas v Animu.

„Kolik toho víte o této době?“ zajímal se a mávl na Poola, aby jim přinesl další konvici čaje.

„Obávám se, že moc ne. K projektu jsem se dostala před méně než dvaceti čtyřmi hodinami. Zjistila jsem, že nemusím být dobrý historik, abych mohla pomáhat analytikům, myslím ale, že základní znalosti by prospěly.“

Simon skryl podráždění. Přestože byl, technicky vzato, profesor, učení ho frustrovalo a nijak se netěšil na to, že bude muset s Victorií vše projít. „No,“ řekl s falešným veselím, „uvidíme, jestli to zvládneme za jednu konvici čaje.

V roce 1428, kdy na jeviště dějin vstoupila Johanka z Arku, byl koncept toho, kdo vlastně je ‚právoplatným‘ králem Francie, jak už to často bývá, zamlžen politikařením, boji, sňatky a nepříhodnými úmrtími. Stoletá válka – která ve skutečnosti trvala sto šestnáct let – v tu dobu zuřila už devadesát roků. Král Jindřich V., kterého proslavil Shakespeare, zemřel před šesti lety, ve věku třiceti pěti let, a ne ve slavné bitvě, ale potupně na úplavici, na nemoc, která nectí rozdíly mezi králi a poddanými. Král Karel VI. Francouzský, který se zapsal do dějin jako ‚Milovaný‘, což očividně skutečně i byl, nebo také ‚Šílený‘, což rozhodně byl, přežil svého anglického rivala o pouhé dva měsíce.

Johančin dauphin, budoucí Karel VII., byl ve skutečnosti už čtvrtým synem svého otce, který byl jmenován následníkem trůnu. Nikdy nečekal, že bude králem, a byl kvůli tomu zatraceně nejistý. A nepomáhaly ani drby, které šířili Angličané a Burgunďané – což byli Francouzi, kteří následovali Filipa Burgundského a spojili se s Angličany…“

„Oui,“ přerušila ho Victoria a oči jí zajiskřily. „Myslím, že o Burgunďanech něco vím.“

„Ach, ovšem, správně. Promiňte. Zpátky k věci. Karlovu matku, Isabelu Bavorskou, nařkli z toho, že měla spoustu milenců, a to včetně bratra svého manžela, čímž byla zpochybněna Karlova legitimita.“

„Byla opravdu jeho matka?“

„Myslíme si, že ano. Podle záznamů měl rozhodně nos rodu Valois.“

Téma rozhovoru se stočilo k novému směru, jímž se chtěl Simon na svém oddělení ubírat. Většina z toho, co jí vykládal, byla shrnutím prezentace, kterou včera přednesl Vnitřní svatyni, dodal však něco, o čem se před ostatními nezmínil.

„Johanka z Arku měla, pokud víme, přinejmenším tři meče,“ pravil. „Takže to nebude tak snadné, jak bychom si přáli.“

„Takže jste před Rikkinem trochu fabuloval?“

„Trošičku,“ bránil se. „Mám tušení, že vím, o který meč by mohlo jít. Přesto jsem docela zvědavý na to, co cestou objevíme. Meč, alespoň pro mě, představuje pouze jednu část.“

Než dojedli, smířil se Simon s Victoriinou přítomností během této fáze. Pokud už ho musela držet za ruku chůva, až se bude hrabat v minulosti, pak asi byla snesitelnou volbou.

K přímému výtahu do útrob londýnského sídla – a to včetně místnosti, kde byl Simon přijat do řádu a kde Vnitřní svatyni přednesl svoji prezentaci – byl přístup jen z určitých pater. Toto k nim nepatřilo. Budou se muset vrátit do oddělení historického výzkumu a použít jiný výtah. Opustili Temp a stáli v trochu trapném tichu, zatímco rozsvěcující se čísla oznamovala, že se výtah blíží. Když se otevřely dveře, stanul Simon tváří v tvář s drobnou mladou ženou s odrzlým třešňově červeným pramínkem v jinak černých, po ramena dlouhých vlasech.

Její hnědé oči se trochu rozšířily. „Simone,“ řekla. „Ráda tě vidím. Už je to dlouho.“

„Ano, je,“ řekl. „Anayo, to je doktorka Victoria Bibeauová. Zůstane tu pár týdnů, aby mi pomohla s nějakými věcmi v historickém výzkumu. Victorie, to je Anaya Chodaryová. Bývalá agentka a nyní jedna z našich nejlepších Bílých klobouků.“

Victoria se chvíli tvářila nechápavě, pak pochopila. „Etický hacker,“ uhádla.

„Někteří lidé to mají za protimluv, ale mně se to označení líbí,“ řekla Anaya a potřásla si s Victorií rukama.

„Vaše práce nemůže být dostatečně oceněna. Vím jistě, že jste Abstergo už mnohokrát zachránila před katastrofou.“

„Díky,“ řekla Anaya, „dělám, co můžu. Vím, že Simon neustále někam spěchá, takže už vás nebudu dál zdržovat.“ Její oči zabloudily k Simonovi. „Jsem ráda, že jsem na tebe narazila. Před několika dny jsem našla tvůj svetr. Ten modrý, o kterém sis myslel, že jsi ho ztratil.“

Simon chvíli netušil, o čem mluví, pak si vzpomněl. „Aha! Ach tak.“

„Mám ti ho přinést?“

„Ach, ne, to není nutné. Klidně ho dej charitě nebo něco takového. Stejně mám víc věcí, než kolik můžu unosit.“ Vstoupil do výtahu, a když se dveře začaly zavírat, kývl na ni. „Měj se.“

Stiskl tlačítko a výtah začal s tichým hučením stoupat. Victoria chvíli mlčela, pak se zeptala: „Co se mezi vámi dvěma stalo?“

Simon po ní střelil pohledem. „Pokud to fakt musíte vědět, nic vzrušujícího. Obvyklé věci. Práce, povinnosti a tak. Nemusím vám vykládat, jak náročné je být templářem.“

„Hlavně mistrem templářem a členem Vnitřní svatyně.“

Zaskočilo ho to. „To všechno víte?“

„Považovali za… dobré, abych to věděla, takže ano. A přesto mají templáři partnery a rodiny.“

„Já ne. A z vaší složky si pamatuju, že k těm šťastným taky nepatříte.“

Myslel si, že ji svým odseknutím podráždí, jen se však zasmála. „Trefná poznámka, Simone.“

3

Animus byl umístěný několik pater pod zemí. Bezpečnost v Abstergu byla vždy na prvním místě. Všechno od karet, které zaměstnanci nosili na krku, po neviditelnou armádu etických hackerů, které vedla nesmírně inteligentní Anaya, zajišťovalo u Absterga stálou fyzickou a technickou ochranu.

Výtah se otvíral do prostorné místnosti, která zabírala dvě patra. Na všech čtyřech stěnách se nacházely trojrozměrné obrazovky, u kterých seděli technici v bílých pláštích. Koutkem oka Simon zahlédl nezměrné množství scén malinkatých trojrozměrných obrázků lidí, kteří sehrávali své nevyhnutelné osudy, zatímco je analyzovali a katalogizovali. Na jiném místě v místnosti byly pyšně vystaveny artefakty nevyčíslitelné hodnoty. Staletí staré relikvie zjemňovaly šeď betonu a chromu; elegantní vitríny ukrývaly meče, sošky egyptských, řeckých a římských bohů, korouhve, štíty, kalichy a rohy.

Jeho pozornost si však žádal Animus a Simon poslechl, zadíval se na něj a vykulil bledě modré oči za skly brýlí.

Teď už věděl, co tím Rikkin myslel, když řekl, že už to není „křeslo“. Tento Animus byl naleštěný a dokonalý – jak se dalo očekávat – lidi však neusazoval. Objímal je.

Jednalo se o jedinečné sloučení technologie a pozoruhodného, ač nezamýšleného uměleckého díla. Kloubovitá konstrukce visela ze stropu a připomínala kovovou lidskou kostru – kdyby lidské kostry byly vymodelovány podle hadů. Stroj měl páteř, paže i nohy, všechno až na hlavu, a Simon tušil, že tuto funkci plní oddělená helma. Velký kovový kruh držel člověka ve vzpřímeném postoji a byla tu i řada mimořádně bezpečně vypadajících popruhů, které poutaly člověka na místě.

Všimla si jich Amanda Sekibová a zamířila k nim, aby je uvítala. „Profesore Hathawayi, doktorko Bibeauová,“ řekla, „vítejte v centrále Animu. Takže, profesore – co si myslíte o našem novém modelu?“

„Vypadá spíše jako něco, co v minulosti používala inkvizice, nemyslíte?“

Když si Victoria všimla výrazu Sekibové, rychle zakročila. „Je to mnohem sofistikovanější model než ten, který máme v Aerii. Hlava by vás měla bolet jenom trochu, pokud vůbec, a pravděpodobně ani nebudete zvracet.“

„Skvělé,“ zabručel Simon.

„Doufám, že budu moct dětem říct, že brzy budou mít taky takový.“ Sekibové řekla: „Mohla byste mě seznámit s ovládáním?“

„Jistě, doktorko.“

„Prosím, říkejte mi Victorie.“ Simona napadlo, jestli vůbec někomu dovolí, aby ji oslovoval příjmením. Připojil se k nim. Kdykoli zabředly do příliš technického žargonu, vytěsnil jejich hovor z mysli, a když probíraly věci, které už věděl, zdvořile poslouchal. Kdyby seděl za stolem, bubnoval by prsty. Po čase, který mu připadal jako celá věčnost, Victoria Sekibové poděkovala. Mladá žena zamířila ke svému týmu a poplácala je po ramenou. Vypnuli své konzole, miniaturní avatary zmizely, a oni tiše nastoupili do výtahu.

Simon a Victoria osaměli. „Připraven?“ zeptala se Victoria.

„Tady na železnou pannu?“

„Ach, tak bych mu neříkala,“ varovala. „Asi si neuvědomujete, jak moc je nadřazen starším modelům. Toto je Animus 4.35, odvozený od technologie vyvinuté Abstergem pro model 4.3 – ten se zrovna teď používá v Madridu. Jestli to chápu dobře, ten sice umožňuje jít hlouběji, ale taky je daleko invazivnější. U modelu 4.35 kupříkladu není nutné provést lumbální punkci.“

„Ach. Chápu.“ Zhluboka se nadechl. „No, jak prý říkala samotná Johanka z Arku, radši teď než zítra.“

Přistoupili k aparátu. Simon vkročil na dvoudílnou plošinu a přehodil si přes ramena postroj, který se zdál příliš lehký, než aby byl tak pevný, jak ve skutečnosti byl, zatímco Victoria mu kolem štíhlého pasu upevňovala velký kovový kruh. Opatrně přenesl váhu z jedné nohy na druhou. Plošiny náležitě zareagovaly, jako pokročilé šlapadlo nebo eliptický trenažér.

„Má to potenciál prorazit jako dokonalý posilovací stroj, víte?“ zažertoval.

Zasmála se. „Nemáte nejmenší tušení,“ pravila. „Měla bych vám nasadit krokoměr.“ Během mluvení pokračovala v upevňování popruhů a zasunování různých věcí na místo. „Budete mít úplnou volnost pohybu. Postroj a exoskeleton vás budou podpírat, až se bude vaše tělo pohybovat spolu s vaším předkem. Pamatujte, nebudete procházet jeho život minutu po minutě. Musíme projít tři nebo čtyři roky, máme ale jenom jeden týden.“

My. Nedbalý způsob, jakým se začlenila do projektu, Simona rozzlobil, odsunul však své pocity stranou. Po celou dobu na něj bude dohlížet a nakonec jí pravděpodobně bude muset podat hlášení. Věděl, že bude potřebovat asistenta, ona se však stavěla do role partnerky.

Simon věděl, že s ostatními dobře nevychází, neměl však na vybranou. Victoria ještě jednou překontrolovala všechny popruhy a kývla, a Simon si uvědomil, jak je zranitelný. Možná bude přece jenom rád, že má partnerku.

„Hm,“ řekl a lehce zatahal za jeden popruh. „Jaký je záložní plán pro případ, že byste znenadání dostala u konzole infarkt?“

Vesele a volně se zasmála a on se neubránil úsměvu. „Spustí se poplach, dveře se odemknou a během několika vteřin tu bude lékařský tým. A vás nakonec někdo pustí ven.“

„Geniální.“

„Abstergo trvá na tom, aby subjekt byl neustále monitorován. Pokud jste ochotný riskovat vážné zranění, můžete nechat odepnutý zádový popruh a vlézt si dovnitř sám.“ Její zubatý úsměv pohasl. „Nedoporučovala bych vám to. Jedno z dětí, se kterými pracuju, používá Animus, aby uniklo své vlastní, skutečné paralýze.“

„Ach. Jistě. No, všechno hotovo?“

„Všechno až na helmu,“ odvětila Victoria. „Až vám ji nasadím, budeme skrz ni moct komunikovat.“ Postavila se za něj a spustila mu ji na blonďatou hlavu. Ta věc byla jako izolační komora, neproniknutelně černá a zvukotěsná. Byl to zvláštní pocit a Simon sebou trhl, když uslyšel v uchu Victoriin hlas. Měl pocit, jako by přicházel zevnitř jeho hlavy.

Máte pohodlí? Zkusil se pohnout a překvapilo ho, že odpověď zní ano, proto jí to řekl.

V tuto chvíli byste se měl nacházet v úplné tmě, pokračovala Victoria. První, co uvidíte, bude chodba vzpomínek. Slouží k tomu, aby vám ulehčila vstup do simulace. V ní spolu můžeme hovořit, ale až se simulace aktivuje, komunikace se stane obtížnější. Vždycky začínáme s chodbou vzpomínek, ale napoprvé je to obzvláště důležité. Žádný strach. Na rozdíl od předchozích modelů by tady přechod měl být snadný.

Zdálo se, že tma pomalu ustupuje a mění se z inkoustové černoty v měkkou mlhu barvy holubičí šedi. Simonovi to připomnělo výlet na skotskou Vysočinu, který před několika lety podnikl. Lezl tehdy na Ben Nevis, když se s překvapivou rychlostí přihnala mlha. Skoro to vypadalo, jako by na zem sedl mrak. Ta metafora se najednou zdála ještě příhodnější, když Simonovy oči oslepily zášlehy světla připomínající blesky. Mlžný mrak pulzoval a pomalu se valil, a zatímco Simon fascinovaně přihlížel, začal tu a tam měnit tvar, jako by se snažil přetvořit se v budovu, kmen stromu nebo možná v Ben Nevis.

Bez přemýšlení se natáhl a pohlédl dolů na svoji ruku. Simon měl dlouhé, štíhlé prsty, které používal hlavně k psaní na klávesnici nebo k listování starými svazky. Občas je měl ušpiněné od inkoustu. Nyní však byly jeho ruce silné, mozolnaté a poseté jizvičkami a měly zatržené nehty. A byly taky tmavě opálené; jeho vlastní ruce byly mléčně bledé. Simon se zadíval dolů na sebe a spatřil béžovou vlněnou tuniku, která byla značně vyspravovaná a ještě víc špinavá. Na nohou, aspoň pokud viděl, měl modré punčochy a jednoduché kožené boty. Hlavu mu zakrývala kápě krátké pláštěnky.

Rty se mu roztáhly v hloupém úsměvu, když promnul látku pláštěnky mezi palcem a ukazovákem pravé ruky a levou nahmatal na tváři měkkost prvního vousu.

„Bonjour, Gabriele Laxarte,“ řekl.

To je velká podoba, podotkl Victoriin hlas. Kdybych vás dva viděla v jedné místnosti, věděla bych, že jste příbuzní.

„To je neobvyklé?“

Ne, ale lidi často šokuje, jak málo se svému předkovi podobají, odvětila. Hádala bych vám tak sedmnáct. Pomáháte svému otci, Durandu Laxartovi, s…

„Farmařením, ano, já vím,“ přerušil ji. „Jaké je datum?“

Čtvrtek, 1. května 1428. Řekla jsem si, že bude nejlepší začít od začátku. Běžte a podívejte se kolem, než se simulace načte.

Byl to zvláštní pocit obléct si tělo jako šaty. Chlapec byl štíhlý – dobrá, Simon byl štíhlý, Gabriel byl hubený – ale šlachovitý a pohyboval se lehce. Pohyb připomínající mlácení obilí mu šel snadno, když se však Simon pokusil použít dřevěnou hůl jako kopí nebo meč, vypadla mu.

Očividně ještě nejste templář, poznamenala Victoria suše. Takže: je velice důležité, abyste si zapamatoval jedno. Vy se prostě vezete. Nebraňte se vzpomínkám – nemůžete je změnit. Nesnažte se Gabriela donutit udělat nebo říct něco, co by neudělal nebo neřekl, jinak se synchronizace rozpadne. A to je velmi nepříjemné.

„Nepovídejte, že tento Jaguár mezi Animy něco neumí?“

Není to stroj času, Simone. Minulost nemůžete změnit, a když se o to pokusíte, Animus vám to důrazně připomene. Jistým způsobem se jedná o násilnou akci, která vyvolá stejně násilnou reakci. Řekl jste mi, že Gabriel byl levoboček a teprve nedávno začal žít se svým biologickým otcem. To vám pomůže. Skoro nikdo ho nezná, takže si jen málokdo všimne, když vypadnete z role.

Simon kývl. Stigma spojené s nemanželskými dětmi se, z historického hlediska, vyvinulo teprve nedávno, proto nebylo nijak překvapující, že farmářská rodina Laxartových si vzala k sobě schopného mladého muže. Gabrielův původ rovněž vysvětloval, proč o něm Simon při svém výzkumu nic nezjistil. Pokud nelegitimní děti nedosáhly něčeho mimořádného, jen málokdy se o nich vedly záznamy. Rodokmeny neměly rády vedlejší větve.

Zatímco Victoria mluvila, valící se mlhy nabraly hmotu a tvar, projasnily se a jejich mdlou šeď prodchly zelené a modré barvy. Simon zjistil, že stojí mezi smaragdově zelenými poli, na kterých se pásl dobytek a ovce. Za sebou měl hrubou silnici a chatrče, což naznačovalo, že se nachází na okraji malé vesnice.

Domrémy. Místo narození Johanky. Jediné zvuky vydávaly vítr, ptáci a bučící dobytek. Ticho bylo znepokojivé. Žádná auta ani letadla, klimatizace, počítače ani mobily. Z nějakého důvodu to nečekal.

Chvíli tam jen stál a zvykal si na to, že prožívá vzpomínky dávno mrtvého muže. Bylo to tak skutečné; od lehkého vánku, který se mu otíral o tvář, po pachy a zemi pod nohama. Jestli hry Abstergo Entertainment nabízí jen zlomek tohohle, pomyslel si Simon, není divu, že vyhrávají tolik cen.

Simon se podíval dolů a uvědomil si, že Gabriel drží v rukou chléb a sýr zabalené v látce. Victoria říkala, že je 1. máj… svátek. Ach… už chápe. Během rešerší zjistil, že ve vesnici Domrémy dodržovali dávnou tradici, kdy mládež o svátcích navštěvovala nedaleký pramen. Jednoduše si dělali piknik v blízkosti něčeho, čemu říkali Strom žen nebo Strom víl. Tomu půvabnému zvyku se říkalo „jít k fontáně“ a jemu bylo jasné, že se k nim Gabriel zrovna chystal připojit.

Vykročil a nechal Gabriela najít cestu. Chlapec byl vytáhlý a hubený stejně jako v mládí Simon; uměl pohybovat dlouhýma nohama a byl zvyklý chodit pěšky.

Vánek k němu zanesl zvuky veselého smíchu, zpívající hlasy (některé byly příšerně falešné) a jasné tóny píšťalek. Na pozadí modrého nebe se tyčil košatý strom a pod ním byl vidět pohyb. Simon nebyl botanik. Vlastně necítil k přírodě žádnou náklonnost. Ten strom však byl nádherný. Zelené větve byly posety bílými kvítky. Tuto jednoduchou barvu kompenzovaly girlandy růžových, červených a modrých květin přehozené přes nízké větve.

Dívky různého věku seděly ve skupinkách s hlavami u sebe, smály se a hrály si s květinami. Další skupina se v malém kruhu točila kolem tlustého kmene stromu, až se z toho točila hlava. Chlapci buďto šplhali v koruně nebo leželi natažení na trávě a pojídali kusy hrubozrnného hnědého chleba. Ti starší nabízeli chléb dívkám; ti mladší po nich kousky házeli.

Nepatřím sem, napadlo ho a Simon si nebyl jist, jestli ta myšlenka patří jemu nebo Gabrielovi.

Gabriel zůstal na okamžik stát jako zakořeněný. Jeden ze starších mladíků hbitě seskočil ze stromu a vykročil k němu. Měl tmavé vlasy, snědou pleť a otevřenou, přátelskou tvář.

„Ty musíš být náš bratranec Gabriel!“ zavolal vesele. „Já jsem Pierre. Ten nevychovanec támhle je můj bratr Jean.“ Řečený nevychovanec se cpal posledními zbytky chleba a ometal si z košile drobky. Byl starší a statnější než Pierre, toporný tam, kde mladší bratr byl rychlý a hbitý.

„Dobrý den, Pierre,“ odvětil Gabriel. „V-vaše máma mě poslala s tímhle.“

„Ha!“ řekl Pierre. „Hej, Jeane, přece jenom nemusíš přestat jíst.“ Při zvuku svého jména Jean vzhlédl, vstal a zamířil k nim.

Zatímco Gabriel hovořil s bratranci, Simon přemítal o tom, kde je Johanka. „Slyšel jsem, že váš otec zachránil město, když ho napadli banditi,“ říkal Gabriel. Jacques z Arku byl místní doyen, což znamenalo, že vybíral daně a organizoval obranu Domrémy.

„Myslíš Burgunďani,“ řekl Pierre temně.

„Je to jedno a to samé,“ opáčil Jean. Utrhl si kus chleba a zbytek vrátil Gabrielovi. Chléb byl hrubý, ale výtečný, a sýr krémový, hutný a aromatický. „Žiješ v Burey-en-Vaux, blízko Vaucouleurs, takže vás chrání královi vojáci.“

„Mají chránit i vás,“ namítl Gabriel, ale Pierre jen pokrčil rameny. V Domrémy to bylo zjevně ožehavé téma. „Takže,“ zkusil to znovu, „bojujete s bandity sami?“ Gabriel nájezd nikdy nezažil a připadalo mu to neuvěřitelně vzrušující.

„Ach, ne. Jdeme jim z cesty. Papá si pronajal starou pevnost na ostrově v řece, kam se všichni běžíme schovat i se zvířaty a se vším, co pobereme. Někdy zamíříme do Neufchâteau, když nás útok odřízne od ostrova.“ Pierrova milá tvář ztvrdla. „Náš dům je z kamene, většina ale takové štěstí nemá.“

Gabriel po jeho slovech procitl. „Už… už někoho zabili?“

„V poslední době ne. Obyčejně nás varují s dostatečným předstihem, takže se všichni stačí i se zvířaty schovat.“

Pierre nakopl bratra, jehož vyjeknutí ztlumil sýr, který si nacpal do úst. „Gabriele, běž a dej kousek Jeannette, než tenhle pašík všechno spořádá. Celý den tančí, když zrovna neciví na řeku, jako by s ní mluvila. Určitě je hladová.“

„Která to je?“ V Simonově hrudi se zatřepotalo vzrušení.

„Ta čiperná támhle, ta v červeném,“ řekl Pierre a ukázal. Johanka skutečně byla „čiperná“ a plná energie a její tělo bylo v pohybu silné a mrštné. Dlouhé, trochu divoké černé vlasy měla ozdobené kvítím a padaly jí dolů na záda.

Jsem ten nejšťastnější historik, jaký kdy žil, pomyslel si Simon a téměř se tetelil nadšením, když Gabriel zamířil na svých dlouhých, hříběcích nohou k Johance z Arku.

„Jeanette?“ zavolal Gabriel. Ruce, ve kterých svíral nabízený chleba a sýr, se mu třásly.

Johanka z Arku, La Pucelle, Panna orleánská, budoucí patronka Francie, se otočila.

Měla velké a modré oči, vášnivé a neochvějné, a zdálo se, jako by se do Gabriela zabodávaly, jako by se mu zařezávaly přes svaly a kosti do duše. Nemohl dýchat a jen jí oplácel její upřený pohled. Krev mu začala pádit žilami, nahrnula se mu do tváře a…

Svět se zničehonic poskládal do sebe jako zmuchlaný papír, všechny jeho obrázky, barvy a pevnost krkolomnou rychlostí ustoupily a odnesly tu nevýslovnou, mimořádnou tvář s sebou.

Simon Hathaway osaměl v černotě jen se svým výkřikem.

4

Simone, co…

Simona zalila obrovská vlna nevolnosti, jako by mu naštvaný obr zasadil ránu do břicha. Bolelo ho hrdlo; uvědomil si, že křičel, že pořád křičí, i když neslyšel jediný zvuk. Třásl se v popruzích, tělo mu zmáčel pot a ústa měla suchá jako troud. Potom mu byla sejmuta helma a vlhkou tvář mu ovanul studený vzduch. Přestal křičet, vtáhl do plic kyslík a zadíval se do tváře ženy, kterou nepoznával.

Nebyla její.

„Je mi to líto, Simone.“ Ten hlas mu byl povědomý a připlulo k němu i jméno, které proniklo panikou. Victoria. „Takovou reakci na tuto simulaci jsem nečekala. Potřebujete kýbl?“

Ta představa ho tak pobouřila, že se silou vůle donutil polknout žluč, a zabručel něco, co si asi vyložila jako „ne“, zatímco rozepínala spony a odpojovala ho od monitorů. Dráty v něm znenadání vyvolaly dojem, že se po něm něco plazí. Dobrá, prostá, hrubá vlna, přesně po ní zrovna teď toužila jeho kůže.

„Co se stalo?“ zeptal se chraplavě.

Ustaraně se na něj zadívala. „Desynchronizoval jste se a dost brutálně,“ řekla. „Taková reakce by odpovídala spíše vzpomínkám na bitvu. Co se stalo?“

„Nevím jistě.“ Kývnutím jí poděkoval a chystal se sestoupit dolů z plošiny. Pořád se mu trochu třásla kolena, když ho proto Victoria chytila za loket, přijal její pomoc. Odvedla ho k židli a podala mu sklenici vody. „Měla jste pravdu – rozpad synchronizace není vůbec příjemný. Mám pocit, jako by mě do hrudníku kopl kůň.“

Victoria se na něj usmála; zjevně se jí ulevilo, že se tak rychle vzchopil. „Zní to, jako byste s tím měl osobní zkušenost. Měl jste?“

„Ne,“ odvětil Simon, „ale Gabriel ano a přesně takový to byl pocit. Co se stalo?“

„Nejsem si jistá,“ řekla. „Mohlo by to být několika věcmi. Simone – to vy jste se schválně vytrhl z dění. Proč?“

„Nic takového jsem neudělal,“ protestoval.

„Ale ano,“ trvala na svém, „udělal. Gabriel nemínil nikam jít.“

„Nesmysl. Já taky ne. Jsem historik, který se měl setkat s Johankou z Arku, proč bych se tomu chtěl, proboha, vyhnout?“

„To mi povězte vy.“ Victoria zvedla ruku, aby umlčela jeho námitky. „Dělám to už nějakou dobu, Simone, a dost dobře jsem se naučila rozpoznat příčiny náhlé desynchronizace.“ Jemně řekla: „Simone… vy jste utekl.“

Rozpálil se mu obličej.

„Svědomí mi nedovolí dál pokračovat, dokud nepochopím proč. Nemusí to být bezpečné.“

„Povím vám, co nebude v bezpečí – moje práce, pokud Rikkinovi nepředložím něco, co bude chtít vidět,“ vyštěkl Simon. Prohrábl si rukou vlasy a zjistil, že je má zvlhlé potem.

Victoria nevzrušeně pokračovala: „Pokud jde o následky efektu prosakování, hledání nové práce bude vaší nejmenší starostí. Simone, vaše údaje se zbláznily. Začal jste se potit, váš srdeční tep se dramaticky zvýšil a váš mozek vypustil silnou vlnu chemikálií. Jak jsem říkala – kdybyste byl v bitvě, dávalo by to smysl, ale…“

Zavrtěla hlavou a na okamžik zmlkla. Potom klidnějším hlasem pravila: „Říkala jsem vám, že jsem znala někoho, kdo se natolik ztratil v minulosti, že uvěřil tomu, že je asasínem, jehož vzpomínky studoval. Rozešel se s přítelkyní, protože se zamiloval do dívky, která byla už dvě stě let mrtvá. Trpěl výpadky paměti, a když po nich přišel k sobě, našel dopisy, které mu psal Arno Dorian – francouzsky. Nikomu o tom neřekl. Nakonec ho to zabilo, Simone. Bylo pro mě nesmírně těžké se s tím smířit a od té doby žiju s pocitem viny. Měla jsem ho odvolat, než věci zašly tak daleko. Odmítám udělat stejnou chybu znovu. Takže mi teď povězte – proč jste se desynchronizoval?“

Simon si povzdychl a na okamžik zavřel oči. „Něco na té dívce ho vzrušovalo – a děsilo.“

„Vás ale ne?“

Zaváhal. „Teď už to necítím,“ řekl a aspoň to byla pravda.

Victoria naklonila hlavu na stranu a zadívala se na něj se zvláštním výrazem. Vypadalo to, že se brání úsměvu, což ho zmátlo.

„Okamžik,“ řekla, vrátila se k počítači a zkontrolovala údaje. „Chemikálie, které váš mozek uvolnil, představovaly z velké části serotonin, dopamin a norepinefrin. Chápete, co to znamená?“

„Nejsem chemik.“

Její úsměv se rozšířil. „Neříkejte, že jste zapomněl, jak silná dokáže být první láska,“ pravila.

Civěl na ni. „Opravdu?“ řekl mrzutě.

„Opravdu.“

Vyfoukl dech. „No, to je prostě skvělé,“ brblal. „Budu trčet v těle puberťáka, který se poprvé do někoho zakoukal. Doufám, že trocha boje mu pomůže uvolnit všechen ten testosteron.“

„Ach, mohlo by to být horší,“ namítla Victoria.

„Ne,“ řekl Simon a jeho hlas zněl unaveně a naprosto upřímně. „Opravdu nemohlo.“

„Pokud vám to pomůže,“ pravila Victoria, „připomenu vám, že Johanka z Arku prý byla neuvěřitelně charismatická. Puberťák se zájmem o holky patrně neměl sebemenší šanci.“

Když se teď Simon uklidnil a jeho myšlenky opět patřily pouze jemu, vzpomněl si na to, co viděl, a pokusil se podívat na ženu, která se později měla stát patronkou Francie, ne očima hormony zmítaného mladíka, ale těma vlastníma.

„Tu hypotézu asi dokážu akceptovat. Ale myslím… myslím, že šlo o víc. Dělo se tam něco víc.“ Zadíval se na ni. „Chci se tam vrátit.“

Zvážila to, pak kývla. „Dobrá. Ale nevracejme se přesně do té chvíle.“ Simon jí byl v duchu vděčný. Victoria přelétla očima své poznámky. „Johanka se asi na týden vrátila s Laxarty do Burey-en-Vaux.“ Vzhlédla k Simonovi a potlačila široký úsměv. „Možná chtěla strávit víc času s Gabrielem.“

„Ach, bezva,“ bědoval Simon.

„Promiňte,“ řekla Victoria, její hlas však naznačoval, že jí to vůbec líto není. „Pošlu vás v simulaci zpět do pozdní noci v pondělí 12. května – anebo možná do velmi brzkého rána 13. Připraven?“

„Samozřejmě,“ prohlásil s jistotou, kterou necítil.

Tentokrát věděl, co ho čeká, takže to nebylo až tak nepříjemné. Přesto mu mlha v chodbě vzpomínek připadala cizí a nebyl si jistý, jaké účinky na něj bude návrat do simulace mít.

Když se podivná šedá mračna začala přetvářet, Victoria se zeptala: A co si o Johance myslíte vy, Simone?

„Já? No, je fascinující,“ připustil. „A pokud opravdu vlastnila Meč ráje, pak velká část toho, co se o ní říká, zní najednou pravděpodobněji. Žila ve světě, který se k lidem slyšícím Boží hlasy stavěl méně skepticky než ten náš. Pro ně to nebyla věc toho, jestli někdo něco slyšel, ale jestli to byl hlas Boha nebo Satana.“

Ale co jste si myslel o ní?

„Já… vlastně jsem si nemyslel nic,“ řekl. Simulace už byla skoro obnovena. „Jsem historik. Nemám milovat nebo nenávidět, jenom pozorovat.“

To vám pomůže odolat efektu prosakování, pochválila ho Victoria.

Mlha chodby vzpomínek ustoupila měkké tmě a nebi prozářenému jen hvězdami a tenoučkým srpkem ustupujícího měsíce.

Gabriel se vzbudil kolem půlnoci. Od Johančina příjezdu byl neklidný a roztěkaný a budil se v dost protivnou dobu a zdánlivě nahodile. Dokonce ani tělesná dřina, kterou vynakládal při péči o otcův dobytek a která byla naprosto odlišná od jeho předchozího života, kdy pomáhal nevlastnímu otci, který byl kupec, ho nedokázala vyčerpat natolik, aby prospal celou noc. Bloumal proto úzkými uličkami Burey-en-Vaux, městečko však bylo tak malé, že procházky nikdy netrvaly dlouho. Nakonec se vždy zastavil před domem Laxartů, jako právě teď, opřel se o oblouk průchodu, chvíli hleděl na nebe a nakonec se vrátil zpátky dovnitř a neklidně se převaloval na posteli, dokud se opět nevzbudil.

Fajn, Simone, jak si vedete?

„Dobře,“ odpověděl, i když Gabriel měl vyschlá ústa. Co to na Johance bylo? Její tvář nebyla konvenčně krásná; čelist měla až moc hranatou a čelo až moc vysoké. Hleděla však na Gabriela těma nejmodřejšíma očima, jaké Simon kdy viděl – což byla naprostá pravda, vůbec nepřeháněl – a její oči a hříva vlasů černých jako havraní křídlo (no dobrá, tato část přehnaná byla) spolu s pocitem sotva kontrolované energie vytvářely opojnou kombinaci.

„Dodržuješ Noční hodiny,“ ozval se tichý, melodický hlas.

Gabriel sebou trhl. Johanka stála několik kroků od něj, zcela oblečená jako on, a před nočním vlhkem se chránila pláštěm, který si přitáhla blíž k tělu. Měla být příliš velká tma na to, aby ji viděl, Gabriel však vnímal každou oblinu tváře a rtů i její silné, bledé ruce, kterými si vpředu svírala plášť. V očích se jí odrážel třpyt hvězd a jemu se zdálo, jako by sama zářila, jako by byla stvořená z hvězdného svitu.

„Cože?“ vykoktal.

Přistoupila blíž. „Tak tomu říkají mniši. A taky třeba vigilie, nokturno nebo matutinum. Však znáš liturgii hodin.“ Samozřejmě že znal. Všichni ji znali. Kostelní zvony zvonily osmkrát denně. Nikdy ale neslyšel, že by matutinum mělo i jiné jméno.

„Doma jsem všeho nechala a šla do kostela, kdykoli jsem slyšela zvony,“ řekla a zasmála se. „Několikrát jsem dokonce musela vyhubovat našemu zvoníkovi, když se opozdil. Ale v noci, abych se mohla účastnit matutina… to jsem se musela ven vyplížit.“

Její úsměv začal být uličnický a Gabriel na okamžik přestal dýchat. Obrátila tvář ke hvězdám a přestala se usmívat. „Posmívají se mi, víš?“

„Kdo?“

„Hlavně kluci; moji bratři, dokonce i moji přátelé. Mají mě rádi, ale považují za divné, že tak ráda chodím často do kostela.“

Když Gabriel slyšel, jak o ní mluví ostatní, musel přiznat, že i jemu to připadalo zvláštní. Ale to bylo předtím, než ji poznal. V některých ohledech byla Johanka obyčejná holka – smála se, pracovala a nenechala se posměchem vyvést z míry. Popravdě uměla oplácet stejným, proto ho její přiznání překvapilo.

Otočila se k němu a její oči přetékaly v hlubokém stínu svitem hvězd. „Považuješ mě i ty za divnou?“ Chtěl jí říct, že ne, nepovažuje, jenže jazyk ho odmítl poslouchat. Nedokázal jí lhát.

„Ano, zpočátku. Ale pak jsem tě poznal. Já… vidím, jak jsi šťastná. Jak díky tomu celá záříš. A myslím, že je to krásné.“

Skoro vyhrkl, myslím si, že ty jsi krásná, tvrdě se však kousl do zrádného a až příliš upřímného jazyka. Její tvář zjihla úsměvem.

Utápím se, pomyslel si Gabriel a srdce mu bušilo.

„Gabriele… zdá se ti někdy, že jsi jiný než ostatní?“

Ta slova ho krutě zasáhla. Skoro sebou trhl. „Jsem parchant. Vím, že nejsem jako ostatní.“

„Vadí ti to?“ V očích měla soucit.

Kývl. „Předtím mi to nevadilo, to jsem ale ještě žil s mamá a s papá. Chci říct s nevlastním otcem,“ opravil se. „Byli to jediní rodiče, které jsem znal. Můj nevlastní otec byl kupcem v Nancy. Vůbec jsem nevěděl, že není doopravdy můj otec, dokud… dokud nezemřel. Dostal horečku.“

Johanka vydala tichý zvuk a vzala ho za ruku. Gabriel se napjal, protože očekával, že ho ovládnou ony podivné, skoro bolestivé pocity, které jím zmítaly vždy v ty nejnevhodnější okamžiky. Její ruka však byla chladná a konejšivá a její dotyk mu namísto vzrušení přinesl klid. Z těla mu odplynulo napětí. Slova z něj nyní plynula snadněji.

„Mamá s ní bojovala ještě další měsíc. Ke konci mě ale přiměla napsat dopis Durandovi, ve kterém ho požádala, jestli by se mě neujal. Nemyslel jsem si, že to udělá, a i kdyby ano, nevěděl jsem, co si o mně bude myslet jeho žena.“

Johanka naklonila hlavu na stranu, pořád zářila. Je to svitem hvězd, nebo se mi to jen zdá? přemýšlel Gabriel. „Tvoje zdejší rodina, Laxartovi… jsou dobří lidé. Proto…“ Prudce se odmlčela a stiskla mu ruku. „Zdá se, že se k tobě Jeanne chová hezky.“

Správně… další Jeanne, pomyslel si Simon. „Johanka“ byla verze francouzského „Jeanne“, což bylo zjevně i jméno Gabrielovy nevlastní matky. Bylo to absurdně běžné jméno a Simon tušil, že bude mít brzy problém všechny ty Jeanny – a Jeany – nepoplést.

„To ano,“ ujistil ji Gabriel rychle. „Máš pravdu. Je hodná. Jako její sestřenice.“ Gabriel jí váhavě oplatil stisk. „Ale ještě tu nejsem dlouho. Nancy je mnohem větší město. Počítal jsem mince, psal účtenky a staral se o sklad. Farmaření je… jiné. A pořád nevím, kam patřím.“

„I já jsem jiná,“ řekla Johanka. „Ale vím, co musím v životě udělat.“ Stáhla ruku. Gabriel se najednou cítil prázdný a noc mu zničehonic připadala studená. „Jsme přátelé, je to tak?“

Srdce v Gabrielově hrudi jako by na okamžik přestalo bít, pak se znovu rozeběhlo v pomalém, bolestivém rytmu. Slova mu chutnala po popelu, přesto je vyslovil. „Ano,“ řekl tiše. Pokud mezi námi nemůže být víc, budu si vážit i toho.

„Pak tě musím požádat o pomoc. Není to pro mě snadné.“

„Cokoli,“ vyhrkl až příliš dychtivě. „Naprosto cokoli, Jeanette.“

„Zítra tvého otce o něco požádám. Bude to znít divně a zarazí tě to. Potřebuji ale, abys mi pomohl přesvědčit ho.“

„Nemůžeš mi to říct teď?“

Johanka se odvrátila a na tváři se jí objevil zadumaný výraz. Vypadalo to, jako by hleděla na něco za jeho ramenem, když se však Gabriel obrátil, nic neviděl. Jen kočku, která ve tmě vypadala světlá; seděla na vrcholku zdi a olizovala si přední tlapku.

„Ne,“ řekla. „Ještě ne. Potřebuji, abys mi věřil. Můžeš to pro mě udělat?“

Hleděla na něj, silné, štíhlé tělo měla napjaté a ona podivná zář hvězd se zdála ještě jasnější než dřív. Na to existovala jen jediná odpověď. „Jistě, Jeanette. Ať už po otci budeš chtít cokoli, postarám se, abys to dostala.“

Její vážný výraz ustoupil úsměvu a Gabriel by mohl přísahat, že cítí, jak mu puká srdce v hrudi. „Jsi dobrý člověk, Gabriele. Dobrou noc.“ Poté odešla a Gabriel tam dlouho jen tak stál a přemítal, jestli se mu celá věc pouze nezdála.

Simona zmátlo, co Gabriel viděl, když hleděl na Johanku. Scéna se začala rozplývat, měnila se v mlžnou šeď a tmavla. Vezmu vás ven, ozval se Victoriin hlas. O chvíli později ucítil Simon na rameni lehký dotyk, který ho upozornil na Victoriinu přítomnost. Když mu sundala helmu, vzduch na jeho tváři se zdál studený a on si uvědomil, že se potí.

„Victorie,“ promluvil Simon, když začala rozepínat velké množství spon, „viděla jste… viděla jste, co se stalo? S Johančinou tváří?“

Střelila po něm zvědavým pohledem. „Co myslíte?“

„Ona… ona…“ Simon pátral po správných slovech. „Ona byla – nejsem si jistý, jestli za to mohlo světlo hvězd, které se promíchalo s Gabrielovým poblázněním, ale vypadala – jako by zářila.“

Nasadila opatrně neutrální výraz. Nepochyboval o tom, že přechází do terapeutického módu. „Viděla jsem skrze vás, že si Gabriel myslel, že září,“ řekla vyhýbavě.

„Předpokládal jsem, že něco takového uvidím, až najdeme meč, ale… je to ona. Všechno je to ona. A Gabriel to vidí.“

Victoria mu uvolnila pravou paži, a když se otočila k té levé, položil jí ruku na rameno.

„Victorie… myslím, že jsme nenašli jednoho, ale hned dva lidi s mimořádně vysokým podílem DNA Předchůdců.“

5

Victoria se odmítla o čemkoli bavit, dokud se Simon nenají. „Jídlo zklidňuje,“ řekla. „Vrací vás zpátky do vašeho těla a nutí vás opustit to Gabrielovo. Jezte,“ nabádala ho a hodila mu tyčinku Lion. Simon se cítil podrážděný, ale poslechl.

„Dobrá, poslouchám příkazy doktora. Takže, doktorko Bibeauová, prosím, podělte se se mnou o své dojmy.“

„Přiznávám, že jsem si dělala trochu starosti, když jste poprvé sám sebe vytrhl ze simulace.“ Simon na tom byl stejně, rozhodl se však nechat si tuto informaci pro sebe. „Ale s ohledem na Gabrielovy city k Johance, na velké charisma, které prý měla, a také na to, že to bylo poprvé, co jste použil Animus, nejsou moje starosti přehnané. Upřímně řečeno, fakt, že jste se dokázal sám od sebe desynchronizovat, hovoří o síle vaší vůle. Nemyslím si, že by vám hrozily negativní následky efektu prosakování, aspoň prozatím.“

„To je úleva,“ řekl. „Ale co se týká Johanky a Gabriela, nikdy jsem o ničem takovém neslyšel.“

„To ani já,“ přiznala Victoria.

„Vyvíjí nějaký druh…“ Hledal správný pojem. „Vlivu. Ne, to není ono. A ‚charisma‘ je slovo, které se používá až příliš často. Gabriel na ni reaguje stejným způsobem, jakým lidé obvykle reagují na Jablko ráje. Je k ní přitahován skoro sobě navzdory. Přímo vidím tu… tu zář jeho očima. A celá její kariéra – aspoň její začátek – nám příklad za příkladem ukazuje, jak uměla inspirovat a přesvědčit lidi.“

„V Gabrielově případě možná, už ale víme, že v jeho mozku pracují naprosto obyčejné hormony. A očividně nedokázala ovlivnit všechny. Přece jen není Kouskem ráje v lidské podobě.“

Victoria nemínila být krutá, přesto sebou Simon trochu trhl. Snažil se nemyslet na to, jak celý příběh skončí. Victoria měla pravdu. Kdyby Johanka byla Kouskem ráje, který nějak nabyl lidskou podobu, nepotkal by ji tak hořký osud. Nikdo by ji neodsoudil k smrti.

„Ne, není, bohudík. Kousky ráje jsou dost mocné už jako neživé objekty. Živé osoby, i kdyby bojovaly za dobrou věc, by byly příliš děsivé na to, abychom o nich vůbec přemýšleli.“

„Na druhou stranu musím souhlasit, že jak Johanka, tak Gabriel vykazují velkou koncentraci DNA Předchůdců. A to je důležitý objev. Jakékoli množství DNA Předchůdců je dnes vzácné a s každou další generací se stává vzácnější.“

Simon si toho byl dobře vědom. Vlastně zrovna teď se templáři snažili najít Charlotte de la Cruzovou, která prý měla mít jenom ždibec oné vzácné DNA.

„Johanka z Arku byla vždy pozoruhodná,“ řekl Simon. „A my asi zjistíme, jak pozoruhodná. Vím, o co požádá Duranda a Gabriela – přiměje je, aby ji vzali do Vaucouleurs.“

„Co se stane tam?“

„Bude trvat na tom, že musí vidět kapitána, lorda Roberta de Baudricourt. Johanka po něm bude chtít, aby ji doprovodil do Chinonu, kde přebývá dauphin.“

„Udělá to?“

Simon se zamračil. „Vlastně ne. Aspoň ne hned. Měli bychom přeskočit k další významné události. Asi nedokážete docenit, jak těžké pro historika je neprožít tak důležité okamžiky. Trhá mi srdce, že musíme přeskočit třeba jen jediný. Když se Johanka po prvním nezdařeném pokusu vrátila zpátky do Domrémy, celá vesnice se musela evakuovat na jih do Neufchâteau. Po návratu našli svůj kostel vypálený. O několik měsíců později Johanku obvinili z porušení smlouvy. Jak bych to nemohl chtít vidět?“

Victoria se zdála všemu navzdory zaujatá. „Jaké smlouvy?“

„Manželské. Rodiče ji zasnoubili, a když se odmítla vdát, její rádoby snoubenec ji hnal před soud. Tvrdila, že se sňatkem nikdy nesouhlasila. Jméno toho muže dějiny zapomněly, strašně moc bych ho ale chtěl zjistit. Nemůžete tvrdit, že nejste zvědavá.“

„Ne, to nemůžu. Ale taky vím, že máme jenom týden – oprava, pět dnů – na to, abychom probádali Gabrielovy vzpomínky. Až dokážete hodnotu své metody Rikkinovi, získáte víc času na ukojení osobní zvědavosti.“

Zadíval se na ni. „Profesionální zvědavosti. Nehrozí mi, že bych se jednoho dne probudil a zjistil, že píšu sám sobě vzkazy jako Gabriel.“

„To mi taky starosti nedělá,“ ujistila ho. Její výraz však říkal, že něco jí přece jen starosti dělá. Přemýšlel, jaká bude další „významná událost“, kterou mu algoritmus, který Victoria sestavila a použila, ukáže.

STŘEDA, 7. LEDNA 1429

Gabriel držel Johanku v náruči a ona mu vzlykala na hrudi.

Co to má, k čertu, znamenat? přemítal Simon divoce.

„Je jasné, co se musí stát!“ Johančin hlas tlumila Gabrielova košile. Plakala tak usedavě, že cítil, jak látka vlhne. „Proč mě nechce ten muž přijmout? Co dělám špatně?“

Poněkud vylekaně zapátral Simon v Gabrielových vzpomínkách po vysvětlení. Durand Laxart se na synův návrh vrátil zpět do Burey-en-Vaux, aby byl se ženou a malým dítětem. Johanka sdílela jeden pokoj s Kateřinou Royerovou, a Gabriel a Henri další. V tuto chvíli byl Henri v krámě a Kateřina v jediné přední místnosti, která sloužila jako kuchyň, jídelna i salón.

Ještě krátce předtím stála Johanka před dveřmi do Baudricourtovy síně, pak se ale zhroutila zimou a hladem, protože odmítala jíst. Gabriel ji přivedl zpátky a před okamžikem ho sem poslali, aby se ji pokusil přesvědčit, ať aspoň sní misku polévky. Předpokládal, že ji najde vyčerpanou, ale stále plnou ohně, a připravil se na hádku o návratu na hrad. Místo toho ho Johanka přijala s tváří zmáčenou slzami.

Gabriel ji objímal, jako by objímal dítě, nabízel jí útěchu a cit, který byl plný klidu a míru, a přesto v něm vzbuzoval úžas svojí hloubkou. Johanka na něm visela a konečně dala průchod slzám hněvu nad de Baudricourtovým neustálým odmítáním a frustraci z bezvýchodné situace.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Assassin's Creed: Kacířství.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.