O KNIZE

Hrdinou této mimořádné knihy je arabský novinář, který vystudoval izraelské školy. Píše hebrejsky a pracuje jako reportér pro izraelské noviny. Jeho národnost mu umožňuje přístup do arabského prostředí a on pro své noviny přináší pravidelné reportáže o událostech na Západním břehu. Po násilných potyčkách, při nichž izraelská armáda potlačí palestinské demonstrace, však před ním vyvstane otázka osobní identity. Jeho reportáž je kritická a on následně ztrácí své postavení v redakci. Ve snaze řešit existenční problémy se rozhodne přesídlit se spolu s rodinou zpět do arabské vesnice, z níž pochází. Brzy si však uvědomuje, že arabská společnost, kterou znával, se změnila. Vesnice je plná náboženského fundamentalismu, který je vyhrocený pocity nepřátelství vůči izraelskému státu. Jeho situace se ještě zhorší, když jednoho rána izraelská armáda bez jakékoli zřejmé příčiny vesnici neprodyšně uzavře a odřízne od dodávek potravin, vody, elektřiny i od spojení s okolním světem. V mezních chvílích se pak, podobně jako v Pánu much Williama Goldinga, začínají rozpadat i civilizační pouta a nastupuje barbarství.

Hrdina knihy má řadu autobiografických rysů. Sajjid Kašua sám pracoval pro izraelské noviny a televizi a jeho reflexe krize identity, kterou mu přinášelo zaměstnání hebrejsky píšícího arabského novináře, je ojedinělá, stejně jako jeho svědectví o komplikovaném a tragickém vztahu mezi Araby a Židy, kritické k oběma stranám.

O AUTOROVI

Sajjid Kašua (* 1975 v Tiře) je uznávaný izraelsko-arabský spisovatel a publicista píšící hebrejsky. Od roku 2014 žije i se svou rodinou ve Spojených státech, kde přednáší na univerzitě v Illinois. Oceňovaným prvkem Kašuovy tvorby je především ryze osobní svědectví o zkušenosti dvojí identity Arabů s izraelským občanstvím a o ambivalentním vztahu této menšiny k židovskému obyvatelstvu, jakož i o sváru mezi tradicí a modernitou uvnitř arabské společnosti.

Své zkušenosti z dětství a mládí vtělil Sajjid Kašua do své prvotiny Tančící Arabové (2002, česky 2016). Obdobnými tématy se zabývá také jeho zatím poslední román, Druhá osoba singuláru (2010, česky 2014), za nějž získal roku 2011 prestižní Bernsteinovu cenu. Tyto dvě celosvětově úspěšné knihy se staly předlohou celovečerního filmu z roku 2014. Nyní vychází v českém překladu i třetí z Kašuových próz, A bylo jitro (2004). Kromě románů píše Sajjid Kašua též fejetony do deníku Ha-arec a je scenáristou úspěšného satirického sitcomu izraelské televize Arabská práce.

Photo © T. M. Pengiley

Z hebrejštiny přeložila Šárka Melanie Sedláčková

Pistorius & Olšanská

Příbram 2016

Tato kniha vyšla s laskavým přispěním Ministerstva kultury ČR

a Nadace Český literární fond.

Z hebrejského originálu Vajehi boker

vydaného nakladatelstvím Keter v roce 2004

přeložila Šárka Melanie Sedláčková

Fotografie na obálce Karel Cudlín

Obálku navrhla Klára Horová

Odpovědná redaktorka tištěného vydání Petra Mertinová

V roce 2017 vydalo nakladatelství Pistorius & Olšanská,

Pražská 128, 261 01 Příbram

232 stran. První vydání

First published under the Hebrew language title Vajehi boker

Copyright © 2004 by Keter

Translation © Šárka Melanie Sedláčková, 2017

ISBN 978-80-7579-003-3 (EPUB)

ISBN 978-80-7579-004-0 (MOBI)

ISBN 978-80-87855-65-2 (papírové vydání)

Obsah

O KNIZE

O AUTOROVI

Kapitola první / Tady musí být všechno báječné

Kapitola druhá / „U vjezdu jsou nějaké zátarasy“

Kapitola třetí / Ani dneska ráno nepřišly noviny

Kapitola čtvrtá / Splašky

Kapitola pátá / Procesí ozbrojenců

SLOVNÍČEK ARABSKÝCH VÝRAZŮ

Věnováno Nadžát a Náj

Kapitola první / Tady musí být všechno báječné

1

Máma odsune dveře s příšerným zaskřípěním. Z dětského pokoje se line zatuchlý pach, jako z antikvariátu, kam moc lidí nezavítá. Honem otevírá okno, hadrem trochu setře prach z psacího stolu a říká: „Vidíš? Nic se tu nezměnilo.“ A já ji pozoruju, je tak jiná, tak unavená a stará. Dívá se na mě svým obvyklým pohledem, jímž vždycky dávala najevo, že všechno dobře dopadne: „Za chvíli bude jídlo.“

„Nemám hlad, mami.“

„Určitě jsi od rána nic nejedl, dej si, je škoda to nechat vystydnout. Bude to ještě chvíli trvat, trochu si odpočiň a já tě zavolám. Máme i hrachovou polévku.“

Když máma vychází, zavře za sebou dost opatrně. Rozhlížím se po pokoji, který jsem před deseti lety opustil, nic se nezměnilo, jen jeho obyvatelé už v něm nejsou. Tři dětské postele stojí prázdné ve stejných vzdálenostech od sebe. Byl jsem první ze tří bratrů, který tenhle pokoj opustil, a vida, jsem taky první, kdo se vrací. Nic se nezměnilo, možná až na ten zápach, přes který se zatím nedokážu přenést – teď si dokážu představit, jak páchne opuštěnost.

Stavím na podlahu černou tašku, která mě doprovází už od doby univerzitních studií a předtím ležela na prostřední posteli, na té, která vždycky bývala moje. Když se dotknu postele, mé tušení, že do tohohle pokoje už pěkných pár let nikdo nezavítal, se jen prohloubí. Matrace je navlhlá a zápach stoupající z prostěradel a polštáře nasvědčuje tomu, že máma naposledy měnila povlečení, když jsme odešli. Zadívám se do vysokého stropu a přímo nad sebou zpozoruju zelené a černé stopy vlhkosti. Kdysi by táta prosakující strop ihned opravil, vylezl by na střechu, utěsnil ji speciální hmotou a potom napadené místo přetřel barvou. Ohromná skvrna prozrazuje, že už se o to nestará, jako by dětský pokoj přestal být součástí domu. Jako by už vlastně neexistoval.

Nikdy bych si nedokázal představit, že by tenhle pokoj mohl být tak tichý. Tenhle pokoj, který překypoval životem, spory, křikem, hrami a neustálým pošťuchováním, teď naplňuje naprostý klid, všechno je jakoby zmrzlé, všechno přesně uspořádané. Knihy na policích jsou seřazené podle školních roků. Máma nevyhodila ani jedinou, leží tam dokonce i učebnice, které jsme používali na základce. Tři šuplíky u psacího stolu jsou pořád ještě popsané našimi jmény, jako by hrozilo, že se pohádáme, komu který připadne. Tři židle, jedna vedle druhé, ve stejných vzdálenostech, u dlouhého psacího stolu, který táta zhotovil speciálně pro nás. Nutil nás dělat domácí úkoly výhradně vsedě s rovnými zády na židli, kterou se nesmělo pohnout z místa. Táta si to přesně odměřil a pro každou židli nakreslil na podlaze čtyři kolečka, na která se musely nohy židle umístit. Jak jsme rostli, měnil pozici koleček a přizpůsoboval vzdálenost židle od psacího stolu velikosti těla. Nic mu nepůsobilo větší požitek, než když přišel domů, otevřel dveře dětského pokoje a viděl nás, jak sedíme na obvyklých místech s tvářemi zabořenými do knih a sešitů. Vždycky jsme dbali na to, abychom se nacházeli v jeho oblíbené pozici, když se vracel z práce. Vůbec nám to nevadilo, naopak, někdy to bylo dokonce zábavné. A když za sebou zavřel dveře, téměř vždycky jsme se po sobě podívali a rozesmáli se, ať jsme se předtím hádali a prali sebevíc.

Já jsem seděl na prostřední židli. Vstávám z postele a zadívám se na ni, stojí nejdál od psacího stolu. Byl jsem z rodiny největší, přerostl jsem dokonce i nejstaršího bratra. Pozorně si prohlédnu podlahu a zjistím, že červené značky tam pořád jsou a že židle jsou umístěny přesně na posledních kolečkách, která táta načrtl. Posadím se na své místo uprostřed a zjišťuju, že mé tělesné proporce se od doby, co jsem dokončil střední školu, nezměnily. Psací stůl se nachází v patřičné vzdálenosti a moje tělo v náležité pozici, záda mám rovná jako pravítko, a když se pokusím dělat, jako že píšu, tělo se nakloní ze židle přesně v tom úhlu, o němž táta tvrdil, že je zdravý a správný. Teď se usmívám a úsměv ve mně vzbudí podivný pocit, jako když se dlouhou dobu povolený sval opět vrací k činnosti.

Natáhnu ruku k šuplíku, na němž je červenou tuší vyvedeno moje jméno, a vysunu ho ven, až se mi téměř dotýká břicha. Šuplík je obtěžkaný papíry, které jsou velmi pečlivě uspořádané a sahají až k okraji, takže by se tam nevešel už žádný další list. Vyndám celý štos a položím ho před sebe na stůl. Máma všechno uchovala v bezvadném pořádku. Uložila tam dokonce i obrázek, který jsme dostali na konci povinné školky. Modré nebe, žluté sluníčko s očima a usmívající se pusou a červené kytky. Všechno tam je, roztříděné podle roků, chronologicky, vysvědčení od první do dvanácté třídy seřazená podle trimestrů. Každoroční školní fotografie. Navrchu hromady se skví moje závěrečné vysvědčení a pod ním maturitní tablo. Všichni studenti z mého ročníku jsou v malých rámečcích v řadách ve spodní části a nad nimi hledí z pasových fotografií pedagogický sbor ve větších rámečcích. Nahoře uprostřed je ředitel, jemuž se dostalo největší podobenky ze všech, a pod ním znak a název školy.

Fotky studentů jsou tak zmenšené, že se téměř nedají rozeznat tváře. Nebýt jmen pod každou z nich, zapsaných také drobnými písmenky, nikdy bych nenašel ani sám sebe. Pozorně zkoumám čtvereček, který mě obsahuje, a vzpomínám, jak jsem se tehdy bál opustit tenhle pokoj a tohle místo. Jak mi bylo naprosto jasné, že tady chci zůstat navěky. Jak jsem celé noci probrečel, než jsem se odstěhoval za studiem do jiného města. A jak se místo, které vždycky bylo mým domovem, po čase změnilo v hrozbu. Pamatuju si, jak jsem v den svého odchodu nesl černou cestovní tašku a nechtěl jsem nic jiného, než abych měl ty tři roky studia rychle za sebou a mohl se vrátit. Jak jsem usedavě plakal, když se všichni sousedé a příbuzní, kteří se podle ustáleného zvyku chodili týden předem, než někdo odjel, rozloučit, každý večer shromáždili na dvoře, nosili dárky, utěšovali a povzbuzovali moje rodiče. Stejně jako jsem plakal při odchodu, tak jsem plakal i teď, že mi nezbylo nic jiného než se vrátit.

Dívám se na malé rámečky vedle toho mého. Kdysi jsem si myslel, že na spolužáky nikdy nezapomenu, zatímco teď, když si je prohlížím, zjišťuju, že si nikoho z nich nevybavuju. Spolužáci se mi vždycky jevili jako masa tváří, která mě provázela, kamkoli jsem se hnul, ale na třídní fotografii, když detailně zkoumám jednu tvář po druhé, se mi zdají tak divní, tak vzdálení, dokonce i jejich jména se mi podařilo za těch deset let vymazat z paměti. Za celou tu dobu jsem s nikým z nich nemluvil, což jsem sice nedělal ani předtím, ale téměř denně jsem je vídal. Zatraceně, proč si teď namlouvám, že jsou nebezpečnější, než byli? Proč se jich bojím, proč mám strach, že se jim připletu do cesty?

Čtu ta jména nahlas a vracejí mě zpátky do minulosti, buší do mě. Bože, kdo jsou všichni tihle lidi? Co dneska dělají? A dál zkoumám jejich fotky – Ašraf Hazkíje, Nabíl Násir, Hajtham Sultán, Hanán Fadíla. Zapomněl jsem na všechny, na studenty, na profesory, na ředitele. Ale teď jsem zase tady a nemám na výběr. Jsou blízko, žijí vlastně v sousedství, nevyhnutelně se s nimi dřív či později setkám. Musím se mít na pozoru. Dlouze hledím na papíry, beru jeden po druhém, čtu poznámky, které pedagogové v průběhu let napsali. Nedostal jsem jedinou špatnou známku, kromě předmětů jako tělesná výchova, práce se dřevem a obrábění kovů. Probírám dokumenty se zbožnou úctou, opatrně je obracím a kladu na sebe, musím dodržet pořadí, které stanovila máma.

2

Vzbudím se do hluku televize. Rodiče dál vstávají časně, přestože ani jeden z nich už nechodí do práce. Zůstanu ještě chvíli v posteli, beztak nemám příliš co dělat a ještě je moc brzy na to, abych se šel podívat na svoji holčičku. Máma lehce zaklepe na dveře a odsouvá je stranou, rozevírá úzkou štěrbinu, dřív než stihnu odpovědět. Vidím, jak se na mě upírají její oči. „Dobré ráno,“ naznačuju jí, že jsem vzhůru.

„Dobré ráno,“ říká a rozšiřuje otvor, „dělníci už dorazili a táta chce, abys tam nahoru zašel a dohlédl na ně.“

„Žádný problém, hned vstanu.“

V pokoji je zima. Strop je vysoký a stěny tenké a vlhké. „Letos byla nejdelší a nejdeštivější zima za poslední tři dekády“ – tahle věta se v předpovědích počasí neustále opakuje. Zima oficiálně skončila a jaro je v plném proudu. Vytahuju svetr z černé cestovní tašky, jejíž obsah jsem ještě nestihl vyndat a naskládat do skříně, a vycházím z pokoje do klimatizovaného obýváku. Klimatizaci rodiče nainstalovali po mém odchodu a necítili potřebu udělat vývod do dětského pokoje, jen do obýváku a jejich ložnice. „Dobré ráno,“ říkám tátovi, který sedí se svou cigaretou a kávou. „Dobré ráno,“ odpovídá, aniž otočí hlavu od obrazovky, na níž vysílají zprávy v hebrejštině, a když to skončí, rychle přepne na al-Džazíru, tam je aktuální zpravodajství pořád.

Na stole v kuchyni už je přichystaná snídaně. „Pojďte jíst,“ říká máma. Dívám se na tátu a on na mě. Vím, že pro nás oba bude náročné sedět za jedním stolem. Můj návrat je pro něj bezpochyby podivný stejně jako pro mě. „Za chvíli,“ říká a já vstávám, jdu ke kuchyňskému stolu, sedám si na svou obvyklou židli zády k televizi, co nejdál od místa, kde sedí táta, a napiju se mátového čaje. Čaj je přeslazený, už jsem úspěšně zapomněl na chuť čaje, který připravuje moje máma. To je rodinné pravidlo, čaj se pije se dvěma lžičkami cukru, káva bez cukru. Na osobní chutě není místo, je to pevně daný recept, který zdědila od své matky a ta zase od té své. „Ráno nesnídám,“ vysvětluju mámě, jíž se na tváři rozhostí výraz hlubokého žalu. „Ale za chvíli si něco dám,“ říkám, „tak za hodinku za dvě.“

Dům rodičů dělí od mého budoucího domu dvacet kroků. Hluk leštičky mi zní v uších, ještě než tam vejdu. Dnes montují schody. Holé zdi tam stojí už víc než pět let, a teprve nedávno, když jsem oznámil, že se vracím domů, na něm rodiče začali znovu pracovat s plným nasazením. Brzy bude hotový, s trochou štěstí do týdne, maximálně do čtrnácti dnů, tak prohlásila máma, a peníze jsou, naši vybrali peníze ze spořicích účtů a teď investují všechno do stavby, a potom v něm budu moct bydlet. To je místní pravidlo: dobří rodiče stavějí domy svým synům.

Vcházím do svého budoucího domu, v ruce nesu měděný tác a na něm dvě sklenky čaje pro dělníky, kteří pokládají schody. Na chvíli vypnou přístroje. Ten, co vypadá jako šéf, si ode mě vezme tác a umístí ho na právě dokončený schod. „Vy jste majitel domu?“ ptá se a podává mi ruku. „Já jsem Kámil.“ Pokyne mladíkovi a ten odloží obrovský kus mramoru a jde si vypít čaj. Prohlížím si ho a kývnu hlavou na pozdrav. Mladý dělník má široký rozštěp, který vede od spodního rtu až k nosu. Nevypadá to jako pracovní úraz, spíš jako vrozená vada, a kdyby mi neodpověděl na pozdrav, měl bych za to, že nedokáže mluvit. Má divný, skřehotavý hlas, který mi připomíná děti ze třídy pro hluché, která sídlí na konci základní školy. „Díky za čaj,“ říká. Jeho šéf je už zjevně naučený, protože se hned snaží rozptýlit obavy a nepříjemný pocit, který vzbuzuje první setkání s jeho pomocníkem. „Muhammad je skvělej chlap,“ říká mi, „dva roky už spolu pracujeme. Jako bráchové, viď, Muhammade?“ Muhammad sklopí hlavu, pokouší se usmát, a mě celá ta situace popouzí a připadám si trochu trapně, jako by šlo o tvora, jehož páníček musí honem vysvětlovat, ještě než začnu panikařit, že je to krotký domácí mazlíček, žádná divoká bestie, chraň Bůh.

Budu mít velký dům, větší než všechny ty podnájmy, ve kterých jsem až doposud bydlel. To se vůbec nedá srovnat. Pokouším se sám sebe přesvědčit, že třeba ta změna bude jen k lepšímu, třeba se mi přese všechno podaří to tady zvládnout, třeba to tu bude hezké, vždyť mám přece dům, o kterém jsem celý život snil. Stoupám po schodech, do patra, kde budou ložnice, šéf a jeho pomocník už stihli položit mramor až sem, zbývá jim ještě jedno podlaží, kde bude prádelna a střecha. Schodiště je trochu nakřivo, některé jednotlivé schody příliš vyčnívají a jiné při instalaci praskly. Nevím, zda má cenu je na to upozorňovat, koneckonců mi to zas až tak nevadí. Vejdu do ložnice. Musí se ještě vymalovat. Přilehlá koupelna už je dodělaná. I koupelna, která bude jednou patřit dětem, je hotová. Vlastně už moc práce nezbývá. Až budou dokončené schody, dojde řada na zábradlí a potom se bude malovat. Truhlář už dole namontoval kuchyňskou linku a za dva tři dny přijde nasadit dveře.

Vůbec nemusím opouštět dům, pomyslím si a zapálím si v ložnici. Ani do krámu nebudu chodit. Budu si sedět ve svém domě a všechno mi bude úplně ukradené. Snadno můžu zmizet, snadno si můžu zařídit život tak, aby nikdo nevěděl, že jsem se vrátil, aby se nikdo nezajímal o můj návrat na tohle prašivé místo. Alespoň mám velký dům, kam se pohřbím, vždyť se sem stěhuju z tísnivého pocitu vyčerpání, který mě zaplavil v průběhu posledního roku a s přibývajícími měsíci se čím dál zhoršuje. Co mi zbývá ve velkoměstě? Nic, vůbec nic, jen strach. Nikdy jsem se tam necítil bezpečně, dokonce ani doma, a nehodlám si namlouvat, že tady to bude klidnější. Tady alespoň nebudu muset za místo, kde se bojím, platit nájemné.

Stavitel schodiště a jeho pomocník se vracejí ke své práci. Stojím ve vchodu do ložnice a dívám se na ně. „Pohni sebou, ty osle,“ říká šéf a čeká, až mu dělník s rozštěpeným rtem a poslušným výrazem podá kbelík hnědé směsi. Z celé té scény je mi trochu nepříjemně. Šéf, na pohled asi tak starý jako já, se snaží zapříst hovor, obličej se mu roztáhne do širokého úsměvu. „Nikdy jsem vás tu neviděl. Překvapilo mě, když jste se tu objevil, protože lidi ve svém věku znám samozřejmě všechny. Mladší generaci, děti, všechny ne, protože se vesnice pořád rozrůstá, ale o svých vrstevnících mám přehled. Určitě jste studoval v Německu. Lékař?“

Vrtím hlavou.

„Tak co jste studoval?“

„Žurnalistiku,“ odpovídám mu.

„Takže jste novinář?“

Přikyvuju.

„U Židů?“

„Ano.“

A už se přistihnu, že s ním navazuju hovor a porušuju slib, který jsem si právě dal – s nikým se nepouštět do řeči. Jak to bude na takovémhle místě možné?

„Říkám vám, doma je doma. Já jsem taky pracoval u Židů a věřte mi, i když si tam vyděláte mnohem víc, pořád si připadáte jinak, víte, co myslím, třeba jak jste dneska ráno přišel, přinesl tác s čajem, tam můžete pracovat týden a oni se k vám vůbec nepřiblíží. Ne všichni jsou takoví. To neříkám, že všichni. Ale teď, jak je situace čím dál napjatější, se to pořád zhoršuje, už nedělají rozdíl mezi námi a těmi ze Západního břehu, pro ně je Arab jako Arab. Určitě jste si taky myslel, že jsem ze Západního břehu, když jste sem přišel a viděl mě v těchhle špinavých hadrech, měl jste nahnáno, viďte,“ směje se.

Muhammad tam stojí a já doufám, že z našeho rozhovoru nic neslyší, možná je přece jen hluchý. Naše pohledy se setkají a on honem sklopí zrak, jako bych byl nějaký policajt na hraničním přechodu či co. A šéf, který zjevně ty rozpaky a výměny pohledů vnímá, se znovu usměje a vysvětlí: „Neposlouchejte mě, jak o něm mluvím, já a Muhammad jsme jako bratři, že jo, Muhammade?“ obrátí se k němu a Muhammad se usměje. „Už dva roky je u mě, vynikající dělník. A já se o něj starám, všechno mu nosím, jídlo a pití, dávám mu svoje staré oblečení, aby ho nezastavovali při kontrole. Víte, že taky můžu jít sedět, pokud by ho načapali u mě v autě. Člověče, zaměstnávám tikající bombu, teroristu,“ směje se, „jen se ho zeptejte, co by si beze mě počal, viď, Muhammade?“

3

Pozdní odpoledne a je větší provoz, než jsem čekal. Nejmodernější auta se pomalu posouvají kupředu. Vozidla jsou plně obsazená, většinou mladými muži, skoro ve všech sedí dva pasažéři vepředu a tři vzadu, elegantně oblečení. Auta jsou čistá, jako by právě opustila myčku. Zařazuju se do proudu, který plyne líně, zvlášť na hlavní silnici, u níž stojí dům manželčiných rodičů.

V tuhle hodinu studentům na střední škole končí vyučování. Tak to bývalo i v letech, kdy jsem tu studoval já, jenže pak se většina mládežníků, kteří si chtěli vybrat nevěstu, vydala zapůsobit na děvčata nebo jenom využít jedinou příležitost okouknout si je zblízka, pěšky, nikoli autem. Pamatuju si desítky mladých, jak čekají u vchodu školy a připojují se k zástupu studentů proudících ven.

Ta myšlenka mi vyvolá na tváři úsměv, z nějž se velmi rychle stane tísnivý pocit, obava, aby i mě, v mém špinavém starém autě, nebrali jako jednoho z těch chlapů přicházejících dělat dojem na děvčátka. Už abych byl u rodičů mé ženy, zatraceně. Dobře si pamatuju, jaké opovržení jsem svého času choval k těmhle mladým, z nichž část dokonce přijížděla do školy vybavena fotoaparáty a bezostyšně si pořizovali snímky děvčat, která se jim líbila. Fotili je, aby jim je jejich matky schválily, než půjdou tu či onu požádat o ruku. U bran druhého stupně základky bylo obležení návštěvníků ještě větší a zásnuby s obzvlášť mladičkou dívkou se považovaly za vrchol úspěchu. V deváté třídě byla polovina holek ve třídě zasnoubená, a nebýt izraelského zákona, který zakazoval sňatek před sedmnáctým rokem a definoval tyto školačky jako nezletilé, určitě by se provdaly ještě před nástupem na střední školu.

Ctnostné dívky mají jít pořád rovně, nereagovat, ani když na ně těsně u nich někdo silně zatroubí, mají kráčet pevným krokem vpřed, aniž se otočí vpravo nebo vlevo. Ty, které se ohlédnou, jsou prostopášné, ty, co se přitom ještě usmějí, jsou pokládány za zkažené, málem děvky.

Dívám se chvatně, kradmými pohledy, aby mě nepodezírali, že jsem jeden z těch lovců děvčat, a vidím je, shromážděné při kraji silnice, už ne malí kluci, ale sotva na prahu dospělosti, vypadají jinak, než jsem čekal. Jako izraelští středoškoláci. Oblékají se úplně jinak než my v jejich věku, a to bylo teprve před deseti lety. Všichni mají na sobě džíny, nagelované vlasy, módní košile. Kdysi jsme nosili všichni to samé, oblečení místní výroby, plátěné kalhoty a modrou košili. Já osobně jsem se dozvěděl o existenci značek jako Levi’s, Nike nebo Lee Cooper až po dobrých pár letech na univerzitě. Kluci ve značkovém oblečení kráčejí po pravé straně silnice a dívky po levé. Množství dívek zahalených do šátku mě překvapí ještě víc. Ze svých školních let si nepamatuju, že by nějaká studentka chodila zbožně oblečená.

Neuvěřitelné, co udělá deset let. Vlastně už tohle místo neznám, znám jiné místo, které odpovídá témuž jménu, znám tváře, které si také podržely tatáž jména, ale pocit, že se vracím na důvěrně známé místo, se tak nějak rozmlžil, vracím se domů, jenže na nové místo.

Pozdravím manželku a ona pokývne hlavou. Její matka stojí ve vchodu do kuchyně, a když jí podávám ruku, nastaví mi paži, jelikož má dlaně celé od oleje, a já jí stisknu loket. Otec mé ženy v pyžamu s modrými kostičkami a hnědými pruhy sedí na matraci a zírá na arabský kanál. Pokouší se zvednout, aby mě přivítal, a já k němu honem natahuju ruku, aby se nemusel namáhat. „Malá spí,“ říká žena a ukazuje na ložnici svých rodičů. Vejdu tam a dívám se na ni. Tolik se mi po ní stýskalo, přestože od našeho návratu domů uplynul jen jeden den. Je to první noc, co nespím se svou dcerkou v jedné místnosti. Postele v ložnici manželčiných rodičů jsou daleko od sebe, dvě jednolůžka, každé na opačném konci místnosti. Dcerka spí v tom na západní straně. Urovnávám jí přikrývku a neodvážím se ji políbit na tvářičku, aby se nevzbudila a já se nemusel cítit provinile, že ji vyrušuju.

Vztahy mezi mnou a mojí ženou by se daly definovat jako zdvořilé. Ne že by kdy byly kdovíjak skvělé, ale nějak se nám oběma podařilo zaujmout své místo a plnit svou roli, aniž bychom příliš narušovali prostor toho druhého. Mé ženě se nápad s návratem domů vůbec nezamlouval, nesnášela ho a mě kvůli němu ještě víc. Když jsme naposledy jeli z města domů, prohlásila, že kdyby tušila, že se nakonec vrátím domů na vesnici, nikdy by si mě nevzala, a dodala, že jediný důvod, proč svolila ke sňatku s někým jako já, byla vzdálenost odtamtud. Nezajímala ji naše stále se zhoršující ekonomická situace, náklady na život ve městě, které začaly být neúnosně vysoké. Nájemné, které jsme platili podle neustále se zvyšujícího kurzu dolaru, převyšovalo polovinu rodinného příjmu. Také jí nijak zvlášť nevadily nepříjemnosti, které zažívala při prosté chůzi po ulici. Byla ochotná strpět hesla volající po jejím vyhnání, nebo dokonce smrti. Nevšímala si, že se vztahy sousedů vůči nám změnily, nebo pokud to zaznamenala, rozhodla se s tím smířit kvůli své lásce k městskému životu, či přesněji – kvůli lásce ke vzdálenosti od svého rodiště. Neprojevovala známky znepokojení, když na zeď činžáku, kde jsme bydleli, někdo nasprejoval heslo „Žádní Arabové = mír + bezpečí“. Nenáviděla vesnici víc než cokoli jiného. Nikdy přesně nevysvětlila proč, jen říkávala: „Ty neznáš místní lidi. Nevíš, jak se to tu změnilo.“ Od té doby, co jsme se vzali a odstěhovali, nechtěla navštívit vesnici na delší dobu než na den, na několik hodin. O přespání u jejích rodičů nebo u našich nemohla být vůbec řeč, přes jejich četné a naléhavé prosby, které se neustále opakovaly, zvlášť o svátcích. Někdy se mi zdálo, že přede mnou skrývá zapečetěné tajemství své hluboké nenávisti, kterou chová k tomuhle místu, hlavně když pronášela neproniknutelné věty jako: „Nemáš ponětí, co tam lidi dokážou udělat někomu, kdo nějak vybočuje,“ nebo: „Copak ty můžeš něco pochopit? Kdybys byl ženská, bylo by to jiné.“

Jenže já už jsem ve městě zůstat nemohl. Plné dva roky jsem se snažil ten útěk odkládat. Vlastně uplynulo trochu víc než dva roky od doby, co všechno začalo jít z kopce. Vybavuju si ten den, kdy mě poslali udělat reportáž o arabské demonstraci ve Wádí Ara, poté co izraelský premiér vystoupil k mešitě al-Aksá. Byl jsem možná jediný novinář, který tam přišel z izraelských novin, jelikož jsem byl Arab, neměl jsem problém dostat se do arabských vesnic a stát po boku demonstrantů, jediný novinář, který stál na straně, na niž mířily hlavně pušek policajtů a vojáků. Viděl jsem zraněné, které převáželi na místní kliniku, spoustu lidí, kteří se tísnili u malého vchodu, aby zjistili, jestli se tam dostali jejich drazí, jestli jsou naživu, jestli jsou zranění. Byl jsem jediný novinář, který viděl strach v očích plačících zahalených žen, jimž se srdce zastavilo pokaždé, když přivezli někoho raněného, pokaždé, když se ozvala střelba. Byl jsem tam a věděl jsem, že nikdo neočekával tak tvrdou a nemilosrdnou reakci ze strany policie. Demonstranti se stejně jako já pokládali za občany Izraele a byli přesvědčeni, že na ně nikdo nemůže střílet kvůli veřejnému protestu nebo blokádě křižovatek.

Po dvou dnech a více než deseti zabitých nepokoje skončily. Chodil jsem po pohřbech a po domech pozůstalých, dělal jsem rozhovory s rodiči, kteří plakali, hledali viníka, nedokázali to pochopit. Potom se atmosféra uklidnila, už nebyly blokády silnic, demonstrace ani pohřby, život se zdánlivě vrátil do vyjetých kolejí. Už žádný spontánní výbuch hněvu, který stál místní obyvatele mnohem víc, než si představovali. Kéž by všechno po dvou dnech skončilo, ale ne, od té doby se vlastně nic nezastavilo, něco se zlomilo, zemřelo. Dva dny demonstrací státu stačily, aby zneplatnil občanství arabských obyvatel, dva dny, kvůli nimž se pomstychtivost Židů s časem jen víc rozněcovala.

Ty dva dny mi změnily život. Najednou mě moje odcizenost, která mi byla do určité míry příjemná, začala obtěžovat. Odcizenost, jíž jsem vděčil za svou pozici a postavení, za jazyk, jehož znalost mi umožnila pracovat jako novinář a dostat se tam, kde jsem, tahle odcizenost začala ohrožovat můj život. Dokonce i na pracovišti, které se mi vždycky jevilo jako chráněný a bezpečný přístav, kde mě vždycky oceňovali a povzbuzovali, dokonce i tam se věci změnily. Reportáž o dvou dnech demonstrací, již jsem přinesl, byla mou první od nástupu do práce, kterou při redakci změnili k nepoznání, můj první článek, jehož následkem si mě šéfredaktor pozval do kanceláře, z čehož se vyklubalo spíše pokárání nežli rozhovor. Poprvé jsem byl obviněn z toho, že jsem zaujal jednoznačné stanovisko. „Ještě nám budeš blokovat přístup do redakce a čekat, že ti zatleskáme,“ řekl mi šéfredaktor a svá slova doprovodil smíchem. Toho dne jsem pochopil, že postupně přicházím o svou pozici. Když mi došlo, že vztah ke mně závisí na bezpečnostní situaci, očekával jsem dopis s výpovědí každým dnem, věděl jsem, že už tam nemám co pohledávat.

Ale nepropustili mě a dál si mě v novinách drželi jako dopisovatele z palestinských území, hlavně proto, že jsem byl jediný, kdo jim mohl zajistit artikl, kdo mohl jezdit do palestinských měst a vesnic a vracet se se zprávami. Ale Velký bratr už na mě od té doby dohlížel, každou větu, kterou jsem napsal, zkoumali, každé slovo ověřovali. Rozhovory se šéfredaktorem se staly rutinou, požadovalo se ode mne, abych poskytl vysvětlení a důkazy pro každý údaj, který jsem uvedl. Velice rychle jsem si tenhle postup osvojil, už jsem neplýtval časem a slovy na výstižné vyjadřování, soustředil jsem se výhradně na suché popisy, tak znělo zadání. Osvojil jsem si žargon válečných dopisovatelů: „teroristé“, „teroristické útoky“, „teror“, „zločiny“. V hebrejské žurnalistice dovolovali některým reportérům, kteří se počítali k nesionistické levici, tepat okupaci a omezení uvalená na palestinské občany, ale já už jsem se to dělat neodvážil. Kritizovat vládní politiku bylo povoleno jen Židovi. Mohli by mě pokládat za novináře volajícího po zničení sionistického státu, za pátou kolonu, jež hryže do ruky, která ji krmí, a za nocí sní o vyhlazení židovského lidu.

Snažil jsem se přežít, vždycky jsem uměl přežít, uměl jsem se přizpůsobit prostředí, ve kterém žiju, pracuju a trávím volný čas. Jenže od těch dvou hořkých říjnových dní se přežívání stalo těžší, musel jsem si dávat dvojnásobný pozor, strpět od kolegů pichlavé výroky a poznámky, které si předtím nedovolili vyslovit. Usmíval jsem se, když se sekretářka téměř každé ráno ptala: „Tak co, házel jsi u vchodu kameny?“ Usmíval jsem se na muže z ochranky, který mi u vchodu do redakce prohledával tašku, smál jsem se, když kolegové mluvili o rozmazlených Arabech, kteří žijí v Izraeli a nevědí, jak se člověk cítí, když se mu nad domem vznáší bojové letadlo, když se po čtvrti valí tanky. Smál jsem se nahlas, snažil jsem se skrýt rozpaky, když u vchodu do restaurace, kde jsme pravidelně obědvali, měl pokaždé někdo z kolegů ve zvyku poznamenat jakoby žertem směrem k ochrance: „Důkladně ho prohledejte, je podezřelý.“ Poděkoval jsem pokaždé, když mi někdo řekl: „Arabové v Izraeli musejí děkovat.“ Souhlasil jsem se spolubydlícími, když kritizovali arabské vedení v Izraeli, odsuzoval jsem Islámské hnutí, když ho odsuzovali oni, želel jsem před nimi každého Žida zabitého při teroristických útocích, cítil jsem se vinný, nadával jsem sebevražedným útočníkům, nazýval je chladnokrevnými vrahy. Nadával jsem Bohu, pannám, rajské zahradě i sám sobě. Především sobě, za to, že tohle všechno dělám, jen abych si udržel práci.

Rozhodl jsem se, že už to stačilo. Nějak jsem dospěl k závěru, že bude mnohem bezpečnější bydlet v arabské vesnici, připadalo mi, že když v místě mého bydliště budou všichni jako já, bude to pro mě snazší, hlavně tím, že je uvidím, jak se žení a vdávají a přivádějí na svět děti. Musel jsem se vrátit na místo, byť sebemenší, kde se Arabové nemusejí skrývat. Tím spíš, že se všichni nakonec vracejí. Jen velice málo místních lidí odcházelo a kromě těch, co měli zákaz pobytu, se nakonec všichni vrátili. Neviděl jsem žádný smysl v tom, abych vyprávěl o svých pocitech ženě, nikdy by mě nepochopila.

Nezůstanu u manželčiných rodičů moc dlouho. Se ženou si stěží vyměníme pohledy, když přítomným co nejklidněji vyprávím, ve snaze je upokojit, o horečných pracích, které probíhají, aby se stavba co nejdříve dokončila. Na konci hovoru se neodvažuju znovu nadnést návrh, aby manželka s dcerkou šly spát k našim. Moje žena se proti tomu nápadu stavěla, ještě než jsme sem přijeli, prohlásila, že potřebuje svoje soukromí, že u mých rodičů se cítí nepříjemně, i když jde třeba jen na záchod, a mně připadalo, že mě chce nějak potrestat. Slibuju, že se vrátím, abych se podíval na holčičku, až se vzbudí, a dodávám, že našim se po ní stýská a že by ji také rádi viděli a že ji tam možná vezmu na pár hodin v podvečer. „Teď se musím vrátit,“ říkám, „nechal jsem dělníky v domě samotné.“

4

Zdá se mi, že slyším střelbu, několik dávek, buď je to svatba, anebo střílejí vojáci v Túlkarmu či nedaleké Kalkílíji. Přestože jsme vesnice, je tu mnohem větší hluk než ve městě. Teď je po půlnoci a auta neustále projíždějí, je slyšet, jak jezdí křížem krážem po čtvrti a snaží se zrychlit, vytáčejí motor do vysokých otáček i mezi zpomalovacími pásy, které tam sousedé provizorně nastražili, vzdálenost od jedné zábrany ke druhé sice nepřesahuje pár desítek metrů, ale mladí řidiči se usilovně snaží nepropást ani jedinou příležitost ke zrychlení. Kvílení pneumatik při smyku, skřípění brzd a túrování motorů tady není tolik slyšet, protože se ozývá ze vzdálenosti několika ulic odsud, kde zpomalovací pásy nejsou a nestojí tam skoro žádné domy. Nedá se nic dělat, tohle byl vždycky oblíbený druh zábavy velké části mládeže. Ve chvílích ticha mezi projíždějícími auty se mi nahrne do uší změť šelestů, částečně z televize, částečně z hovorů, mohl bych přísahat, že slyším hlasy hrajících si dětí. Co to má znamenat, že jsou v tuhle hodinu vzhůru? Pamatuju si, že se kluci ve škole vždycky jeden před druhým chlubili, kdo šel včera v noci později spát. Pamatuju si, že já jsem chodil vždycky spát brzy, či přesněji, odcházel jsem brzy do postele.

I dneska v noci ležím v posteli už přes dvě hodiny, ačkoli jsem byl přesvědčený, že usnu ihned, jak zavřu oči. Mám za sebou perný den, dneska mělo být všechno dodělané. Zítra se oficiálně stěhujeme, zítra už budeme spát se ženou a dcerkou v novém domě, spolu, jak je to v rodině zvykem. Nevím, jestli mě tahle myšlenka těší, nebo mi nahání strach. Manželka a tchyně se za časného jitra dostavily do nového domu a začaly uklízet. Máma se k nim připojila a všechny tři celé hodiny drhly podlahu, aby odstranily skvrny od barvy, což nebylo nic snadného. Já jsem měl udělat několik unavujících drobností: nasadit kliky ke dveřím, připevnit háčky v koupelnách a pověsit záclony. Záclony jsem pověsit nestihl, protože ženy mě potřebovaly k rozebírání oken a žaluzií, aby je mohly umýt a vyčistit drážky, v nichž se pohybují. Potom jsem je musel znovu smontovat. Nebylo snadné si vzpomenout, který díl okna má přijít dřív, jeden malý omyl v sestavování, a všechna vynaložená práce by přišla vniveč. Nesnášel jsem ta okna a nechápal jsem, proč je jich v tom zatraceném domě tolik.

Nevadí, záclony pověsím zítra, celkem vzato jde o vyvrtání pár děr a upevnění několika šroubů. Problém je to přesně vyměřit, nejtěžší na tom všem je, aby záclony visely rovně. Zítra budeme spát spolu, zítra zase budeme žít jako obvykle. Týden dovolené, který jsme si oba vzali za účelem stěhování, je u konce a pozítří už se vracíme ke každodenní rutině. Možná tohle teď potřebujeme nejvíc ze všeho: rutinu, která postaví věci na místo, rutinu, která nás vrátí do správného rytmu, k přirozenému plynutí. Moje žena začne učit na jedné z vesnických škol a já se vracím do novin, půl hodiny, možná čtyřicet minut jízdy odsud. Zítra ráno jedu s Ašrafem, bratrem mé ženy, do našeho starého bytu, abych přivezl několik krabic, které jsme v něm nechali. Až do zítřka je ten byt ještě náš, nájemné jsme zaplatili do konce měsíce, což je zítra.

5

Moje žena, tchyně a dcerka přijedou ráno s Ašrafem v dodávce, kterou si vypůjčil od kamaráda. Než se vrátíme s krabicemi, už budou s uklízením hotové. Moc toho nezbývá, vlastně jen vytřít podlahu.

„Vracíš se domů?“ ptá se Ašraf a pohrdavě se zasměje, „návrat do vlasti, co?“ Přitom spolu nevycházíme vůbec špatně. Ne že bychom se setkávali až tak často. Občas nás navštívil a zůstal přes víkend. Téměř při každé jeho návštěvě jsme šli pít do některého z blízkých barů. Nedávno dokončil studia ekonomie na vyšší odborné škole, a jelikož zoufale nemohl sehnat práci ve svém oboru, začal pracovat v jedné společnosti nabízející mobilní telefony jako obchodní zástupce na lince pro arabské zákazníky.

Na centrální křižovatce uprostřed vesnice se shromažďují desítky dělníků s igelitkami v ruce. Vrhnou se na každé auto, které tam zastaví, v naději, že jde o dalšího stavebního či jiného podnikatele, který hledá levné nádeníky. Ašrafova dodávka se jim jeví obzvlášť slibně, takové totiž mají všichni stavební podnikatelé. Když dodávka zastaví na křižovatce, aby dala přednost protijedoucím vozidlům, dělníci se seběhnou k okénkům z obou stran. Naznačuju rukou a vrtěním hlavy, že nikoho nepotřebujeme, a to samé dělá Ašraf, zatímco se celé té záležitosti směje. Ale dělníci se nevzdávají a ke mně doléhají věty jako: „Padesát šekelů, za celý den, wa-hajátak,“ „deset šekelů na hodinu, jakoukoli práci“. Opouštějí vozidlo, až když vyrazí a projede křižovatkou. Ašraf se dál usmívá, myslím, že se tak snaží překonat rozpaky. „Nemusí ti jich být líto,“ říká a já si nejsem jistý, jestli se pokouší přesvědčit mě, nebo sám sebe, „takhle oni škemrají, ale v duchu jsou přesvědčeni, že všichni izraelští Arabové jsou zrádci a kolaboranti.“

U výjezdu z vesnice se dodávka zařadí do fronty několika desítek pomalu popojíždějících aut. „Další kontrolní stanoviště,“ říká Ašraf, „máš s sebou doklady?“ Přikývnu a on říká: „K tomuhle se vracíš? Věř mi, já tě nechápu, jak se můžeš vrátit na takovéhle místo jen kvůli velkému baráku? Nevíš, kam se vracíš, kamaráde, tohle už není ta vesnice, kterou jsi opustil před kolika lety, deseti? Patnácti?“ znovu se směje. „Slyšel jsi, jak se včera střílelo?“ Malí kluci ve špinavém oblečení se shluknou kolem stojících aut, někteří podávají řidičům hadry, jiní jim nabízejí žvýkačky, zapalovače, sady hřebenů a nůžek a balíčky papírových kapesníků. Když se přiblíží k dodávce, Ašraf vytáhne nahoru okénka a naznačí jim, ať se klidí pryč. „Víš, kolik si vydělají?“ říká, „hrají si na hrozné chudinky, přijdou pěšky z Kalkílíje a Túlkarmu a žebrají, místo aby šli do školy. Každý z nich si vydělá nejmíň sto šekelů za den, kdybych tak já měl za den sto šekelů.“

Dodávka se pomalu posouvá a už jsou vidět policajti u kontrolního stanoviště. Ašraf říká, že obyvatelé Západního břehu jsou nejzoufalejší národ na světě, a uchechtne se: „Od té doby, co začala intifáda, nemají do čeho píchnout. Celý den volají k nám do práce a nezavřou hubu, vážně, takhle oni tráví veškerý čas. Prostě volají na každou zákaznickou linku, kde je hovor zdarma. Vytáčejí tě k nepříčetnosti a ty musíš být zdvořilý, odpovídat podle pravidel: „Dobrý den, tady Ašraf, společnost Cellcom, co pro vás mohu udělat?“ Někdy mám chuť je sprdnout, vyprávět jim nějaký vtip, položit jim to uprostřed věty, ale to nejde, protože zákaznické linky jsou přísně sledované. Pokaždé si vezmou do hlavy něco jiného, například tenhle týden byla vlna telefonujících z Náblusu, kteří chtěli mít jako vyzváněcí tón jednu z nových písniček Diany Haddád, kam jim teď mám jít shánět zvonění s Dianou Haddád? V Džanínu tenhle týden přišli na to, že si můžou nastavit na mobilu, aby z něj šlo volat v cizině. Volaly jich tisíce, jako by někdo z nich někdy cestoval do zahraničí, když nemůžou jet ani z Džanínu do Náblusu. Prostě si tak telefonují. Pokaždé když se doslechnou, že je nějaká nová služba, všichni žhaví drát.

Jednou mi zavolala malá holčička, která neustále plakala, a v pozadí slyším mohutné ostřelování, a ta holčička mi vypráví, že je doma sama, že její táta šel ven a ona neví, kde je. Nemám ponětí, proč se dovolala ke mně, možná to bylo poslední číslo, které vytočil její táta, což je ostatně logické, vždyť volají do Cellcomu, jak je den dlouhý. Brečí a já se ji celé hodiny snažím uklidňovat. Kdyby mě přistihli, na místě by mě vyrazili, ale zůstal jsem s ní na drátě, dokud její táta nebo někdo jiný nepřišel domů, když se ostřelování utišilo. Fakticky, slyšíš v pozadí válku a představuješ si, jak tam ta samotná holčička umírá a křičí strachem, a já jí říkám, ať se sehne, ať se schová za stěnou, pod stolem, jako bych pracoval v nějakém vojenském výcvikovém centru. Dělal jsem jí velícího důstojníka, to ti povím,“ směje se.

Vytáhneme občanky, ještě než se dostaneme ke kontrolnímu stanovišti. Policajt na ně hodí oko a rychle je vrátí. „Ještě štěstí, že nechtěli řidičáky, protože ta dodávka není psaná na mě a v životě bychom s nimi nebyli hotoví.“

„To souvisí s tou včerejší střelbou?“ ptám se. Ašraf se směje: „Proč by to mělo souviset? Prostě hledají ilegální dělníky. Takže jsi včera slyšel, jak se střílí? Přímo vedle našeho domu z jedoucího auta, válka gangů. Co je policii po tom? Jim je to jedno, zajímá je jen bezpečnost státu. Ale včera se několik kluků, které znám, určitě byli nalití, vrátilo z nějakého klubu v Tel Avivu a párkrát objeli náš barák kolem dokola, byl jsem vzhůru, stál jsem na balkóně a díval se na ně, najednou jeden z nich vytáhl samopal Uzi a vypálil několik dávek. Asi že měl radost. Na to si ještě zvykneš.“

Ašraf se směje celou cestu, když mi vypravuje o mé vesnici i o své vesnici, o nové vesnici, kterou neznám, a neopouští ho pohrdavý tón. Během cesty mě učí, jak se mám chovat, abych se nedostal do potíží. „Pokud pojedeš po úzké silnici, v protisměru uvidíš auto a pro oba není místo, hned couvej, i kdyby se, inšalláh, on musel vrátit jen dva metry a ty sto. Vždycky ustup, protože by to mohlo skončit střelbou, záleží, kdo v tom autě sedí. Jedeš po ulici a dvě auta ti zatarasí cestu, protože řidiči si spolu povídají přes okýnko? Tiše čekej, a běda ti, jestli zatroubíš, počkej, dokud si nepřestanou povídat, i kdyby jim to, inšalláh, mělo trvat hodinu. Buď trpělivý, a když tě nechají projet, usměj se a poděkuj.“ Ašraf se nepřestává smát, když mi deklamuje manuál pro přežití. Vysvětluje mi, že když mě někdo předběhne v čekárně u doktora, mám to nechat být, když budu stát ve frontě v obchodě a někdo se nacpe přede mě, mám být zticha. Přísahá mi, že takovéhle události už v posledních letech skončily vraždou. Jeho smích se pomaličku vytrácí. „Nemáš ponětí, kam se vracíš, co?“ říká a hlas mu najednou zní úplně jinak.

6

Žena přikryje holčičku v postýlce a potom se uloží do postele v ložnici v horním patře, a já sedím před televizí a zkoumám kanály, než začnou vysílat zprávy na izraelské televizi. Mám na střeše satelit jako všichni tady, sto devadesát kanálů, z nichž víc než devadesát je arabských a dva izraelské. Pro mě je celá takhle záležitost s arabskými kanály dost nová a ve značné míře fascinující. Předtím jsem tenhle fenomén neznal, když jsem opustil vesnici, ještě se tu používaly antény, které dokázaly chytit kromě izraelského kanálu nanejvýš ještě vysílání jordánské televize, když byl dobrý den. Docela mě baví přepínat mezi stanicemi sem a tam. Nejsem si jistý, že jsem někdy vydržel u vysílání arabských kanálů déle než pět minut. Ohromuje mě, že je tu možná deset hudebních stanic, které bez ustání vysílají klipy s polonahými libanonskými tanečnicemi, zpočátku jsem nevěřil, že Arabky se takhle oblékají, úplně jako v MTV. Písničky mi znějí děsivě, zdají se mi všechny na jedno brdo, hlavně láska, tatáž slova, která se od písně k písni malinko liší, tytéž rýmy, tatáž protivná melodie, rytmus tleskání, který vůbec nemám rád. Ale zírám na tančící ženy, na jejich sporé oblečky a na to, jak pohupují pánví.

Dál mačkám na ovladači tlačítko se šipkou nahoru a přepínám stanice. Na MBC vysílají soutěž Chcete být milionářem?, na Abú Dhabí Nejslabší, máte padáka. Náboženské kanály začnu přeskakovat velmi rychle. Ze začátku jsem z nich byl nadšený a teď je dokážu ihned rozpoznat. Vidím šejcha s pokrývkou hlavy a vím, že je to kazatel nebo učitel náboženství. Takových kanálů je nespočet, celý den na nich čtou Korán a debatují, co je podle islámu povolené a co zakázané. Nesnáším, jak tihle náboženští dozorci vypadají, nesnáším, jak při hovoru zdůrazňují písmeno k, říká se tomu qalqala, pamatuju si, že jsme se o tom učili v sedmé třídě. Při četbě Koránu se má zdůraznit písmeno k, má se vytáhnout přímo z hrdla, jako by člověk chtěl vyzvracet kkkkk. Na jedné z hodin nám učitel chtěl vykládat o hereticích. „Kdo jsou dnešní heretici?“ zeptal se. Někteří žáci odpověděli, že ti, kdo se klanějí al-asnám (modlám), jiní zas, že ti, kdo uctívají slunce nebo krávy, vrazi, Židé, ale žádná z těch odpovědí se našemu vousatému učiteli náboženství nelíbila. Nakonec napsal na tabuli obrovskými písmeny KARL MARX a požádal jednoho žáka, aby přečetl, co je tam napsané. Nebohý žák udělal qalqalu na písmenu k a učitel ho za to seřezal jako žito. Nikdo nechápal, co to k čertu má být, nějaký Karl Marx. Pár kanálů, zvlášť ten oficiální saúdský, je naprosto příšerných. Všechno tam vypadá jinak, grafika, hudba, znělky programů, něco takového znám spíš z jordánské televize před deseti lety. Žasnu, že vedle špičkové televize a přepychových studií, jako mají na al-Džazíře a libanonských kanálech, můžou ještě existovat podřadné kanály s moderátory, kteří nemají sebemenší ponětí o moderních sdělovacích prostředcích. Všichni sledují al-Džazíru, zejména když vypukne nová válka, a potom jí mají lidi plné zuby, protože všechny války vypadají poslední dobou v televizi stejně, v příští válce by se mělo přijít s něčím novým, vždyť už je to nesnesitelné, zírat na černou nebo zelenou obrazovku, taková nuda.

Nemám al-Džazíru moc v oblibě, z toho mála, co jsem mohl vidět, jsem pochopil, že tam bez ustání mluví s odborníky a komentátory a vysílají zprávy, které už všichni znají, zprávy, na které je většina arabského světa zvyklá a ráda je slyší. Nikdy nezmiňují jména arabských vůdců, nikdy nedělají investigativní zpravodajství o vládcích nebo důležitých lidech v arabském světě. Nechtějí si nikoho znepřátelit, a už vůbec ne ropné prince, kteří sedí na penězích v Perském zálivu, koneckonců právě jejich peníze tyhle kanály financují. Popravdě řečeno je to dost ubohé, a i když si tenhle kanál stihl získat dobré jméno, celé je to taková habaďůra. V arabském světě jde sice o převrat v oblasti zpravodajství, ale pořád to není opravdová novinařina.

Právě včas přepnu na vysílání zpráv na izraelské televizi, které je zahájeno dalším oznámením o skupince izraelských Arabů zadržené s podezřením, že pomáhali palestinskému sebevražednému útočníkovi dostat se do Tel Avivu. Zítra mě možná šéfredaktor požádá, abych o tom napsal článek. Cítím, že se mě poslední dobou snaží odstřihnout, od té doby, co snížili stav zaměstnanců a rozhodli, že už nejsem člen redakce, nýbrž jen dopisovatel na volné noze, mi zřídkakdy něco zadávají. Možná mě tentokrát budou potřebovat, protože ostatní se bojí vstupovat nejen do palestinských vesnic, ale i do arabských osad v Izraeli. Potěší mě, že tu skupinku chytili, možná budu mít díky ní tenhle měsíc výdělek.

Ozve se zvonek a ve dveřích stojí máma a dvě tety, tátovy sestry. „Přišly poblahopřát k novému domu,“ říká máma.

„Prosím, pojďte dál,“ vybídnu je. „Tetičky přišly na návštěvu,“ odpovídám ženě, kterou probudilo zvonění a ptá se, kdo to je.

„Ať se vám dobře bydlí, hodně štěstí, mabrúk, má šá’a lláh, ať máte dům plný dětí,“ švitoří a vlečou své mohutné postavy dovnitř. Já táhnu dvě tašky dárků, které přinesly.

Moje žena schází dolů, snaží se, aby na ní nebylo vidět rozladění z nezvané návštěvy. Nesnáším, když dělá tyhle ksichty, jako by to byla moje vina, jako bych snad já chtěl, aby k nám někdo chodil. „Kde je malá?“ ptá se jí starší teta, „už spinká? A já ji tak chtěla vidět.“

„Je v postýlce, můžete se na ni podívat.“ Tety vystupují nahoru za mou ženou. Oběma dělají schody potíže, ta starší musí co dva schody odpočívat, drží se zábradlí, těžce oddychuje, říká „já Alláh“ a pokračuje další kousek nahoru. Mladší tetě dochází dech každé čtyři schody. Obě si stěžují, že těch schodů je moc. Po krátkém nakouknutí na holčičku pomalu scházejí dolů a usazují se do křesel v obýváku, aby si odpočinuly, utírají si pot bílými šátky, které mají na hlavě, supí, lapají po dechu a až po několika minutách je starší teta schopná říct: „To je roztomilý brouček, jako by ti z oka vypadla,“ a ta mladší dodá: „Kéž by jí Bůh dal bratříčka, je něco na cestě? Musíte mít ještě jedno, žena by měla rodit, dokud je mladá. Já jsem přestala rodit v osmadvaceti, potom co jsem dala život osmi dětem. Mít děti je pro ženu nejlepší, nikdy neví, kdy dostane poslední měsíčky.“

„Inšalláh,“ říká moje žena diplomaticky a zamíří ke kuchyni, aby přinesla obvyklou sadu pohoštění, které se předkládá ve vesnických domech. Mísu ovoce, oříšky a semínka, vychlazené pití. Potom je pobízí, aby si posloužily, jak se to sluší, ony budou muset něco sníst nebo vypít, a s koncem návštěvy jim nabídne čaj nebo kávu. Tak to chodí, nabídka čaje nebo kávy naznačuje hostům, že by měli jít, něco teplého k pití se jim má nabídnout, i když se už se zvedli k odchodu. Vždycky musíte říct: „Cože, snad už nejdete? Ještě jste si nedali čaj.“

S mými tetami si to nikdo nechce rozházet, všechno musí být, jak se sluší a patří, jinak bude protiútok obzvlášť nemilosrdný. Moje žena si je tohoto faktu vědoma a plní svoji úlohu oddaně, kromě toho kyselého obličeje na začátku, u kterého jsem se bál, že vzbudí u tetiček podezření. „To ses nemusela obtěžovat,“ říkají to co všichni.

„Vy jste se obtěžovaly nás poctít svou návštěvou,“ odpovídá moje žena, čímž ve zkoušce obstála úspěšně.

Moje tety jsou mocné ženy, ve vesnici to všichni vědí a dávají si moc dobrý pozor, aby je nerozdráždili. Jsou to přebornice v šíření klepů, v pomlouvání a v kritizování každého, kdo se jim nezamlouvá. Jejich dojem z našeho domu i z nás je pro nás v mnoha ohledech klíčový.

Po několika blahopřejných slovech a poznámkách o barvě kuchyňské linky, zábradlí a pohovek se tety pustí do mámy, když zjistí, že táta, jejich bratr, chodí do kavárny. „Jak mu to můžeš dovolit?“ kárá mladší teta mámu, „už je dědeček a pořád vysedává po kavárnách?“

„Co můžu dělat?“ namítne máma, „šel si sednout s kamarády.“

„Co tím chceš říct: co můžu dělat?“ opáčí starší teta, „prostě ho tam nepouštěj. Jsi snad malá holka? To se nehodí pro muže v jeho věku a postavení, copak si myslí, že je mu pořád osmnáct? Celý den sedí a hraje karty a šeš-beš. Abys věděla, přišli za mnou lidi a zapřísahali se, že se dal na hazard, že hraje o peníze, nejradši bych se hanbou propadla. To nám ještě scházelo, aby mě všelijací budižkničemové chodili ponižovat kvůli tomu, že můj bratr hraje karty v kavárně. Když má doma dobrou ženu, proč chodí ven hrát karty? Můj manžel, Alláh jirhamo, od té doby, co jsme se vzali, až do smrti neseděl v kavárně.“

„Místo aby šel večer na náboženské přednášky v mešitě,“ pokračuje mladší teta, „místo aby seděl se slušnými lidmi, četl Korán a modlil se. Ale on radši sedí a kouří, pije kafe a hraje šeš-beš. Co mu chybí? Podívej se na mě, každý večer sedím a recituju verše z Koránu, dokud neusnu. Je snad něco lepšího než přečíst pár veršů, které zaženou démony a uhranutí z vašeho domu a od vašich dětí? Všechno je tvoje vina, kvůli tobě utíká z domova.“

Moje máma, která už má s tímhle typem rozhovoru své zkušenosti, se ovládá, jako vždycky, přitakává a ujišťuje tety, že se pokusí udělat všechno, co je v její moci. Vždycky se staví, jako že souhlasí s každým slovem, které vyřknou. Velmi dobře ví, že nemá na výběr a že ani tak s ní nikdy nebudou spokojené a nepřestanou se jí pošklebovat a kritizovat její počínání.

Starší teta vypravuje o dalším mladíkovi, kterého zná, že si „přivedl nevěstu ze Západního břehu“. Mluví o nevěstách ze Západního břehu a připomínají dlouhý seznam mužů ve středním věku, kteří si „přivedli ženy ze Západního břehu“. „Mladá, osmnáct let,“ popisuje svou novou sousedku, „roztomilá, sladká, bílá jako andílek, ne jako ta obluda, kterou u sebe měl a která pořád jen kynula.“

Mladší teta souhlasí: „Kéž by si každý z mých synů přivedl děvče ze Západního břehu. Není nic lepšího než mít děti a dnešním holkám se do toho moc nechce.“ Trvá mi nějaký čas, než pochopím, že svatba s druhou ženou ze Západního břehu se stává ve vesnici normou. Skutečnost, že pochází ze Západního břehu, umožňuje obejít izraelský zákon, který polygamii zakazuje. „To je jen kvůli tomu, že nechtějí, aby se Arabové rozmnožovali,“ tvrdí starší teta, „to je proti islámu.“ Co se týče těch importovaných mladičkých nevěst, svatba s izraelským Arabem, lhostejno jak starým, je pro ně výjimečnou příležitostí uniknout z bídy, zvlášť proto, že mohar, výkupné za nevěstu, které za ně Izraelci zaplatí, je pro členy jejich rodiny, kterou nechají tam za sebou, rozhodně nezanedbatelný výdělek.

Tetičky louskají semínka, a čím víc rozhovor nabírá obrátek, tím rychleji odhazují slupky. Brebentí, společně vyhodnocují vesnické novinky a porovnávají verze, které slyšely. Mluví o muži, který včera večer pobodal svého bratra, jedna slyšela o patnácti bodnutích nožem a druhá, která si stojí za tím, že její zdroj je důvěryhodnější, dostala zprávu o osmnácti bodnutích. Mluví o ženách, které podvádějí své manžely, o tom, jak byly přistiženy, kde a kdy. Mluví o domech, které v poslední době vykradli, kolik z každého domu vzali, koho podezřívají, jakou zbraň použili, přou se, jestli to byl samopal Uzi, pistole ráže 36, nebo 38, jako by byly odbornice na bojové prostředky.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy A bylo jitro.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.