2016

editor Vlado Ríša

Bájná stvoření

antologie © Časopis XB-1, 2016

obálka © Marianna Alferova 2016

isbn 978-80-905300-7-2

Jana Rečková

Když přijdou

Džen

Ve městě je to nahouby. Jasně, musíme makat na energetice, na obživě, osm měsíců do roka skleníky, venku toho moc nevyroste a léto se krátí, vylepšovat odvětrávání kravínů a vepřínů, co nikdy ve městě nebývaly, ale teď holt jsou, protože musí, opravovat nadzemní spojovací chodby a zpevňovat střechy, přesouvat dopravu pod zem, i když – díky za to – silnice a chodníky prohrnují samořídicí stroje.

Jasně, práce víc než dost pro každého, kdo má hlavu a ruce. Ale teplo a v zásadě pohodlíčko, chápete?

Když nesplníš plán v termínu, dokope ho do vítězného konce někdo jiný, lidí máme dost, přehuštěno, přelidněno, město potřebuje růst, což je technicky značně obtížné, takže bacha s rozmnožováním!

Otrava, když je vám pětadvacet a během pracovního týdne nesmíte ani pivo ani trávu, ta je ostatně šíleně drahá; kdepak tajné skleníky jako za našich rodičů, teď si leda tak pod lampou opečováváte jednu rostlinku...

Chápete? Jde o přežití, a to spočívá v organizaci. Nuda, člověk by brečel, mít čas.

A najednou bum, zlepšovák na chlazení reaktoru v pokusném provozu přijat, další akce našeho Amalabu na odhlučnění metra kvůli podzemnímu bydlení se taky ujala – a čtyři týdny dovolené! Za odměnu. Jinak dovolená neexistuje, vážení, to bývalo. Děda má vždycky tak zasněný výraz, když o tom vypráví... To ovšem bylo ještě před uzavřením hranic.

„Do hor. Na lyže!“ Naďa je naše sportovkyně, nikdo netuší, jak dokáže odvést tolik práce, když věčně vymetá bazény, posilovny, nebo v nouzi před výplatou ty nejobyčejnější běhárny pro socky.

„A seženeš je?“ pochybuje Haryon a vystrkuje fousatou bradu (kvůli ekzému má povolení chodit neoholený).

„Na svahovém simulátoru. Za úplatek bokem to bude levnější než v ofiš půjčovně.“ Naďa se vesele zubí.

„Máme na trénink tři týdny,“ říkám já, protože jsem na lyžích stál naposled na kurzu na vejšce.

„Pro tebe, Dženíku, půjčíme sáňky,“ míní Naďa a všichni se chechtají. Nejsem sportovní typ, ale tohle bude adrenalin, no ne?

-

Nakonec jsme sehnali čtyřsedadlové motorové sáně s obrovským úložným prostorem na stříšce, paráda, bylo nás sice pět, ale z města nás pustili, protože Naďa je sice dlouhá, ale hubená, a s droboučkou Terkou vydají tak za jednu větší osobu, a já ani Krápek nejsme zrovna tlusťoši, jediná těžká váha je Haryon, takže jsme nepřekročili povolené zatížení. Jasněže si zaznamenali naše čipy, zkontrolovali GPS a tak, ale Naďa potom špitla, že v horách nic nefunguje, ani mobily.

„Jak se tam lidi domlouvají?“ zeptala se naivně Terka.

„Halekají na sebe z kopce na kopec. Používají kouřové signály. Mlžné rohy. Vycvičili se v telepatii.“ Krápek by nejspíš pokračoval dál, na absurdity je machr, jenže Naďa mu přetáhla kulicha přes obličej, takže jenom mumlal a brzy toho nechal.

„Mají vysílačky a natažený kabely,“ řekl Haryon. Nespouštěl oči z řízení, přestože trasu sám osobně naprogramoval, klidně si mohl hodit relax. Zatím jsme jeli plochou krajinou, kde se co chvíli ze závějí vynořila vesnice, převážně kompaktního typu a většinou už pod kupolí, nebo vyztužený venkovní skleník se skladem. Na obzoru se rýsovala jedna z hlavních elektráren, Kratiny; chladicí věže až do nebe, znáte to.

Usnul jsem. Poslední dny jsem toho moc nenaspal; cestovní horečka a do toho máma: Něco tě tam v horách sežere! Spadneš do strže! Zlomíš si páteř! Proč radši nejedeš do Prahy do hotelu s akvaparkem a tanečky, podívat se do Muzea a do pořádného divadla...

Vzbudilo mě drncnutí. Vlastně mi to houpání a drkotání už předtím proniklo do snu o moři, a tohle bylo moře, bílé a se zamrzlými vlnami. Hory. Všichni jsme mlčeli. Ohromeně, s bázní. Haryon zašeptal: „Víte, že na světě jsou i mnohem vyšší?“

Věděli jsme, viděli jsme ve filmu, ale nejspíš jsme tomu nevěřili. A teď nám chyběl dech. Tady lyžovat? Čiré rouhání. Tady si postavit vyhřívaný stan? Akt hrubého znesvěcení. Koukl jsem na Terku, ona na mě, stiskl jsem jí ruku a její prsty mi řekly přesně totéž, na co jsem myslel.

-

Haryon s Naďou vybrali místo pro stan, organizovali a vydávali rozkazy, my ostatní vykládali a stavěli a pletli se jeden druhému. Pak nás Haryon přinutil naučit se nazpaměť cestu do nejbližší vesnice. Na mapě jasné, ale venku? Kopce a lesy vypadaly všude stejně. Nádherně. Svobodně a děsivě.

Naďa prozkoumala sníh – zastrčila do něj sondičku přístroje, který si vypůjčila od známého závodníka, mrkla na displej, potom přejela nad povrchem jakousi virgulí, odečetla další údaj a rozdala nám vosky. Než jsme namazali lyže, Haryon odmetacím pluhem upravil pořádný kus svahu. Bylo to bezva. Až na to, že se svah nepřeklápěl jako ten umělý ve městě a my museli nahoru šlapat. Tomu říkám kalorický výdej!

Stmívalo se, měli jsme hlad a museli jsme si sami uvařit, žádná jídelna. Díky za polotovary, drahá civilizace! Spal jsem jako nikdy.

Ráno Terka brblala, že s takovou nám baterie vystačí tak na týden, Naďa se protáhla a vesele prohlásila, že teda budeme míň topit. Spacáky vystačí do mínus deseti, ne?

Terka šla na záchod do lesíka, protože se jí nechtělo čekat ve frontě, a přihnala se s očima navrch hlavy. „Někdo na mě díval!“

Naďa vykoukla dvojitým plastem okna. „Nikde ani noha.“

„Medvědi často slídí kolem lidských obydlí,“ pravil poučně Krápek. „Ale nejsou agresivní, spíš ochočení.“

Terka energicky vrtěla hlavou. „Chodil po dvou!“

Naďa zívla a vyrazila zhodnotit sníh.

Někdy před polednem mě přestalo bavit škrábat se znovu a znovu do svahu, tak jsem se zašel podívat, kde Terka zahlédla toho vetřelce. Větve se střepaným sněhem, tudy šla. Žluté čůránky. Zpátky běžela, jasně. Obešel jsem nízké smrčí, a tam byly. Velké stopy, hluboké v závěji, ale o kousek dál, na tvrdším sněhu, zřetelnější. Prakticky lidská noha, ale vpředu – no, asi drápy. Sakra. Veliká bosá noha s drápy. Co vám to připomíná?

-

Řekl jsem to jenom Haryonovi – a ukázal mu fotky v mobilu. Dohodli jsme se, že se vypravíme do vesnice, Stráženská se jmenovala, zeptat se místních, co se jim to tady potuluje. Naďa se při obědě ani nepodivila, že se chystáme na běžky – konstruovala jednoduchý vlek, nedbajíc na Terčino kvílení, že to baterie neutáhnou, a měla plnou hlavu lan a uzlů a napojení na motor saní.

GPS tvrdil, že nemá satelity, ačkoli nebe bylo šedomodré – světlejší barvu jsem snad v životě neviděl. Takže: měli jsme mapu a před sebou bílé a tmavozelené kopce. Chvíli jsme jeli (klouzání sněhem je skoro jako pomalý let), chvíli supěli do vrchu, pak jsme se prodírali lesem, a zase volná bílá louka, a Haryon konečně chlapsky připustil, že zabloudil.

„Dolů do údolí,“ vyslovil jsem prastaré turistické pravidlo, které jsem nikdy na vlastní kůži nevyzkoušel.

Haryon ukázal na holý kopec před námi. „Odtamtud uvidíme dost daleko.“

A uviděli jsme. Lidi, dřevaře: nakládali na sáně, které vypadaly starodávně, jenom koně jim chyběli, dlouhá tlustá polena. Hromada, z níž je brali, se zmenšovala.

„Fofr!“ houkl Haryon a vyjel. Šusem, cvok jeden. Já to bral hezky obloučky a pluhem, proto jsem stačil zastavit, když se Haryon zapotácel, zamával rukama a nosem napřed se řítil kamsi za bílý hřeben. Opatrně jsem zdolal hřebínek a ztuhl. Byl to hodně strmý svah, na něm pařezy a pod jedním, skoro až dole, se Haryon rozplácl. Nehýbal se. Sníh kolem pařezu zdobily umělecké cákance krve.

Napůl jsem sjel, napůl sešlapal k němu, a to už se začal sám probírat. Krvácel z nosu a rozseknutého čela a vypadal zmateně. Pomohl jsem mu vstát, našel lyži, která odjela kousek dál. Trochu se motal, ale poslušně se plahočil za mnou, směrem, kde jsme viděli dřevaře.

Nedoplahočili jsme se. V úzkém úvozu, kde dřív mohla být cesta, na nás něco skočilo. Já to pořádně neviděl, protože se to vrhlo na Haryona, a ten byl za mnou. Něco velkého a šedobíle chlupatého. Ze stromů nad úvozem popadal sníh, celé náruče sněhu, a když jsem se ohlédl, nerozeznal jsem nic než zmítající se závěj, ze které tu a tam vystřelila nějaká končetina nebo vytryskla krev. Nenapadlo mě, jak bych mohl Haryonovi pomoct, tak jsem se rozběhl pryč, co to dalo. Zbabělec, já vím. Hrdina by do toho šel a nechal se loajálně roztrhat spolu s přítelem. Možná jsem překonal nějaký traťový rekord v běhu všemi styly, a pak jsem vypadl z té úvozové pasti a octl se za hromadou dřeva, a abych do ní nevrazil, radši jsem se svalil do sněhu.

Když jsem se trochu posbíral a zvedl hlavu ze závěje, odehrávala se přede mnou, u vedlejší hromady, bojová scéna. Šedobílé chlupaté obludy – na člověka moc velké, na medvěda moc štíhlé – útočily na dřevaře, vyzbrojené sekerou a motorovou pilou. Ti hoši byli bojovníci a nedali se lehko, jenže chlupáči měli přesilu a dlouhé paže a drápy; zvítězili a odtáhli svou kořist do lesa, i když někteří měli kožichy krvavé a všelijak kulhali.

Všechno utichlo, já seděl v závěji a klepal se. Začalo se stmívat. Roztřeseně jsem se zvedl a vyrazil tam, kde podle mě měla být ta vesnice, Stráženská.

Jestli vůbec může ve světě, kde se vyskytují sněžní lidožrouti, existovat něco tak normálního jako vesnice.

Šamanka

Navečer už byla úplně umluvená a vysátá až na kost. Opřela si hlavu o hrbolatý, léty a lidskými doteky ohlazený stůl. Vždycky je to něco za něco. Jsi stará a nemohoucí, zbývá ti jen dar řeči, tak ho sakra používej! To si říkala pokaždé, když si vzpomněla na metody, jimiž se primitivní národy zbavovaly svých přestárlých. Toužebně pohlédla do jediné zasklené skříňky v úsporně vybavené místnosti. Láhev čiré tekutiny, destilát z mechu a kapradí, jak kdysi kdosi zažertoval a už to tak zůstalo. Chlast. Zapomnění. Jenže psychošamanka musí být střízlivá, den ještě nekončí, je teprve pět, i když je tma jako v pytli.

Na pár okamžiků si zdřímla, vzdálila se ze světa, ale nenechali ji. Zaklepání, které bezpečně poznala. Jonahan. Nečekal na žádné ‚Dále‘ a vešel.

„Máš toho dost,“ konstatoval.

Zvedla hlavu. Mohla by o něm říct to samé. Hluboké vrásky, oči nejiskří, zbytky vlasů zplihlé od čepice nebo mokré; venku asi sněží. „Tři nové deprese, a léky docházejí.“

„Dolů teď neprojdeme, jenom bysme přišli o poslední traktor,“ řekl, co beztak věděla. „A podle včerejších zpráv Královecký špitál nemá ani pro sebe.“

Než vypadlo kabelové spojení, pokývla v duchu. Wifi a podobné vymoženosti už v horách nefungovaly léta letoucí, na televizi se nedalo koukat, přinejlepším ukazovala duchy nebo pletla tři kanály do sebe. Na posledních dvou DVD si lidé přehrávali staré filmy, které si vesnice během krátkého léta půjčovaly mezi sebou. Mládež většinou sjížděla pořád dokola ty samé střílečky. Pokud šla elektřina. Momentálně byli tři dny bez dodávky zvenčí, odkázáni na vlastní elektrárnu, a šetřili. Jestli zamrzne i hbitá a dravá Kalná a zastaví se turbína... Radši ani nepomyslet.

„Aspoň že Šutr se zlepšuje, zato Mína potřebuje podporu denně, a jestli si děcka budou z Karličky dál utahovat kvůli šilhání, tak za nic neručím.“ Vzdychla.

Zvedl obočí. „Pustím na ně hrůzu. Zejtra mám na hrbu školu, úča se složila, prej chřipka.“

„Houby,“ opáčila. „Zajdu za ní, bude to taky psycho.“

„Aby ne,“ broukl. „Annahano. Kluci se nevrátili ze svozu, musím za nima.“

„A holky?“ vyhrkla. V partě, která sbírala po lesích větve, ulámané tíhou sněhu, měla dceru a vnučku.

„Dobrý. Na otop máme.“ Přimhouřil jedno oko, ale do smíchu mu určitě nebylo.

Polkla. „Vem si od vašeho Nikoly světelný meč.“

„Proti medvědům mi tak bude platnej.“

„Medvědi v tom nejedou, dobře to víš. Ti naši brumlíci jsou skoro domácí zvířátka.“

Jonahan potřásl hlavou, hotovil se k odchodu. „Tak jo,“ zamumlal ve dveřích. „Světelnej meč.“ Zabouchl, slyšela, jak se ze střechy svezl sníh. Přesně jemu za límec. Vyprskla, když se ozvalo zaklení.

Nic veselejšího toho dne nezažila.

-

O pár hodin později, v doprovodu posledního pacienta, mladého Šutra, chvátala po úzké prohrabané cestičce mezi metrovými závějemi do starostovny. Větší část Jonahanova domu tvořila Síň, se ženou, dospělými dětmi a vnuky obýval kuchyň s jídelnou v přízemí a nízké místnůstky podkroví, kde se jeho kluci ani nenarovnali a postele se musely vmáčknout do rohů pod zkosený strop a mezi trámy. Od Ochlazení (doba ledová se říkat nesmělo) takhle žila většina lidí ve většině podhorských vesnic – zvolili typ domu, který nejlépe držel teplo a odolával náporům sněhu.

V Síni se shromáždili skoro všichni dospělí. Sluněnka starostova roznášela čaj, její matka odměřovala malinké kalíšky rumu. Třásla se jí přitom ruka, ale nerozlila. Nikdy nic nerozlila; to si nemohli dovolit.

„Tak co, Šutře, už seš zdravej?“ zavolal kdosi ze stínu za trámem. Následoval mladý smích, hoši a dívky sice rum nedostali, ale i tak měli lepší náladu než dospělí.

Annahana do Šutra jemně šťouchla. Co jsem tě učila, no? Něco vtipného a absurdního, no tak!

„Mě může vyléčit jenom polibek od Víly,“ odsekl Šutr.

Skvěle, pochválila ho v duchu.

Víla se uchichtla. „Až naprší a uschne!“ zavolala zvonivě.

Mladík rozhodil rukama. „No tak vidíš, zůstanu nevyléčenej.“ To už se smáli všichni, až na starostovou a její dceru.

Konečně se venku ozval pokřik. Několik mužů vyběhlo ven. Starostová sepjala ruce v němém poděkování. Její manžel se vrátil a přitáhl sáně s nákladem těžkého dřeva. Jonahan vzápětí zadupal na verandě, odepínal si běžky – důkladné, turistické, po tátovi; takové už nikdo nedělá – ve městě tomu nerozumějí, tam si myslí, že jde o sport... Žena se k němu vrhla.

„Dřevo bylo na saních,“ spustil, ještě než ji objal. „Se Sandrem jsme to kolem prohledali a...“ Zachmuřil se a bezmocně mávl těžkou, velkou rukou. „Krev a ty stopy. Chodidla s drápy, však víte. A ticho. Nikde se nic nehnulo.“

Zpoza trámu se zvedl Vlčák, divoký a rozježený kluk, vyšší než starostův Sandr. „Vyrazím po stopách. Dej mi flintu, strejdo.“

„V noci?“ zašeptala Annahana a všichni ji slyšeli. „Právě jsme přišli o dva chlapy. Chceš se přidat k nezvěstným?“

„A co navrhuješ ty, šamanko?“ prskl.

„Neblbnout,“ řekla suše. „A přiznat si, koho máme proti sobě.“

„Ty tvoje pohádky z Himálají,“ mávl rukou Jonahan, ale znělo to tak unaveně, až to byl skoro souhlas.

Vstala. Nebyla vysoká, ale držela se zpříma (každoranní bolestivé cvičení). „Jsme na začátku doby ledové.“ Její slova se všem zařízla do uší. Nechtěli to slyšet – však ona také ne. Jenomže museli. „Přestává fungovat leccos, na co jsme byli zvyklí. Rozpadá se civilizace. Objevují se staří strašáci, hlad, nemoci, mráz. A staronové děsy, krvelačné přízraky z lesů. Nebo nová rasa? Silnější a větší než my, s tesáky a drápy.“

„Sněžní muži,“ broukl Vlčák. „Chceš postavit opevnění a na dříví jezdit jenom v traktoru?“

„Jestli neubráníme svoje kozy a krávy a slepice, budeme mít hlad.“ To řekla starostová, hlavní ošetřovatelka dobytka. V jejích krásných očích, jaké mají krávy, byl smutek a strach.

„Kde máme vzít zbraně?“ zeptal se Vlčák. Už neútočil, teď spíš přemýšlel nahlas.

„Světelné meče,“ šeptla Víla vedle něj. „Proč se jich bojí?“

„Viděli Hvězdné války?“ navrhl kdosi a sám se uchechtl.

Sandr si stahoval těžký svetr a mluvil skrz vlnu: „Třeba ty blbý hračky mají nějakou vlnovou délku, která je bolí. Nebo oslňuje.“

Víla na něj vrhla obdivný pohled.

„Tak si jich uděláme víc,“ řekl Peter Alchymista. „Žádnej problém, zmáknu i akumulátory, ale budou těžký, to vám povídám rovnou. Nemám vybavení na výrobu elegantních mrňousků.“

„Vezmem ty, co máme, a vyrazíme po stopách!“ Vlčák vyskočil, div nevrazil hlavou do trámu. „V noci jim světlo bude vadit víc!“

Annahana vzdychla. „Nejspíš už jsou mrtví, Vlčáku.“

„Ale co když nejsou?“ odpálil ji.

Na to jen rozhodila rukama. Mít jeho sílu, šla by do toho. Nahlas neřekla nic, ale byli na ni naladění a pochopili.

Džen

Na nic tak normálního jako vesnice jsem nenarazil. Tma a stromy, tma a sníh, od kterého se odrážela světlejší tma z nebe. Připadalo mi, že chodím pořád dokola, a divil jsem se, že jsem ještě nezahučel někam do strže.

Neměl jsem to v plánu, ale podařilo se mi vrátit do tábora. Moc z něj nezbylo. Trosky stanu, překocené sáně, potrhaná plachta, pod ní něco blikalo – nejspíš alarm, co nás měl varovat před nebezpečím. Batohy byly orvané, ale v jednom jsem našel baterku. Posvítil jsem si kolem a došlo mi, co mě celou dobu tak obtěžuje a mučí: pach krve. Byla černá a tvořila loužičky. Už zmrzly, ale v mlžném oparu se asi udržely neviditelné kapičky a vnikaly mi do nosu.

Všechno jsem prohledal; žádní mrtví. Odvlekli je a teď je žerou. Bezděčně jsem zauvažoval, jestli syrové, nebo je narazí na klacek a opékají nad ohněm. Jenom prosím ne zaživa!

Ani nevím, kdy jsem se přestal bát. Vyčerpal jsem svoji strachovou kapacitu nebo co. Vyzbrojil jsem se baterkami a nejtěžším kusem z Haryonova opravářského kufříku; tuším to byl hasák. Ten mi tak bude platný. Dřevařům nestačila ani sekera s pilou, a že to s nimi uměli!

No nic. Srovnal jsem si v hlavě mapu a vyrazil nanovo, s představou, že umrznu někde v lese a dobře mi tak.

Kilometry. Sníh. Světlejší louky, temné lesy. Nekonečno. Volnost a prostor, to mi ve městě chybělo, a teď to teda mám.

Najednou – světýlko. Jdu blíž. Ohýnek. Znají sněžné obludy oheň? To je fuk, stejně se nebojím, nemám čeho. Plížil jsem se potichu, běžky to umějí, jen tak si šeptat při svém snoubení se sněhem, tady v lese měkkým a skoro přátelským...

Pro ty dva na lůžku byl zcela jistě přátelský. Lůžko se skládalo z nějaké karimatky, spacáku a tlusté deky a jim určitě nebylo zima. Mám tu scénu popisovat? Byli nazí, totiž ta žena byla. On měl šedobílé chlupy po celém těle. Proplétali se s takovou něhou, že mi nepřišlo na mysl jiné slovo než milování. Zíral jsem; bylo to krásné. Líbali se přitom. V tu chvíli mi došlo, že to dělají tváří v tvář, jako lidé, nikoli jako zvířata.

Zacouval jsem víc mezi stromy, opřel se a odvrátil. Stejně jsem slyšel vzdechy. A potom výkřik, společný, a ten jeho byl divoký řev uspokojeného samce. Ztichli. Šeptali si a zase ztichli. Šustění dek a spacáku, ženě asi začalo být zima. Skoro jsem tam usnul vestoje a neumrzl jsem jenom díky speciálním materiálům, ze kterých se šijí sportovní oděvy a boty.

Cosi na mě sáhlo. Vyjekl jsem.

„Ššš.“ Stála přede mnou okatá dívka v tlusté bundě, zpod pletené čepice jí čouhaly rozcuchané vlasy. „To jsem jenom já, Groro už odešel. Neslyšel tě.“

„A ty ano?“ podivil jsem se. Lesní příšery podle mě měly mít bystřejší sluch než lidé.

„Jsem žena. Ženy vždycky byly strážkyně. I když se zrovna oddávaly mužům.“ Usmála se. „Kde ses tady vzal?“

„Bloudím... Už dlouho. Viděl jsem... boj s dřevaři. Náš tábor je... Všichni...“ Opustila mě paměť, logika a nakonec i řeč. Tohle byla holka, která se milovala s příšerou.

„Vezmu tě do vesnice,“ řekla. „Ale nikomu nesmíš prozradit...“

Energicky jsem zavrtěl hlavou. Totiž, s veškerou energií, která mi zbyla; nic moc.

Cesta do Stráženské zabrala další nekonečno; toho dne a noci už jsem jich prožil několik. Jen malinko mě překvapilo, že ta dědina opravdu existuje.

Šamanka

Pokoušela se sama sobě předstírat, že jde spát. Potřebovala být svěží. Kvůli svým pacientům, kteří tady a teď neměli skoro nic, jen její psychoterapii. No, ještě máme bylinkářku, ta si zabrala pořádný kus skleníku (a nikdo neprotestoval). Orlin, ranhojič, teď zaručeně taky nespí, vyvařuje si nástroje. Pracoval v Královci na patologii – a na jeho šití je to občas poznat, ale jiný chirurg není k mání.

Hanaja nezaklepala, vešla a sedla si k matce na postel. „Dovolilas jim to,“ řekla.

„Stejně by šli.“

„Nojo.“ Hanaja se zřejmě chystala k nějakému sdělení, Annahana trpělivě čekala. Konečně se dcera odhodlala: „Annaj je viděla. Na protější stráni, prý vyhrabávali ze sněhu dříví jako my.“

Annahana si sedla, sepjala ruce. „Ostatní ženské je neviděly?“

„Holka má oči jako ostříž.“ Hanaje přelétl po tváři úsměv. „Po babičce, víš.“ Sama byla krátkozraká a brýle nosila málokdy, šetřila si je, s optikou to bylo i v Královci slabé, od té doby, co zhasl veškerý dovoz. „Prý nás taky viděli, ale jen se chvilku koukali a potom pokračovali ve sbírání.“

„Už spí?“ zeptala se Annahana. „Ráda bych se jí zeptala...“

„Ne,“ odmítla tvrdě dcera. „Byla z toho celá vedle, nechci, aby...“

„Aby se bála?“ Matka se drsně uchechtla. „Musí se bát! Chápeš? Než zjistíme, co chtějí a potřebují. A potom se možná budeme bát ještě víc.“

Hanaja schlípla. „Tak zítra.“

Annahana přikývla. Dnes v noci se stejně nikdo z nás nevyspí.

-

Nepletla se. Krátce po půlnoci se vrátili mládenci ze záchranné výpravy. Jejich meče poblikávaly, krev na ostřích seker v tom světle měnila barvy, někoho vlekli na saních z větví a plachty.

Tři představitelé místního zdravotnictví se neprodleně vydali do Síně. Sandr se Šutrem už skládali na velký stůl raněného – Pala, jednoho z unesených dřevařů. Na plachtě ležel ještě jeden člověk... Hm. Měl šedobílou srst, měřil asi dva metry a byl v bezvědomí, patrně po ráně do hlavy.

„Hlídal Pala,“ ukázal na něj Sandr. „Vypadalo to, že přestěhovali tábor. Nikdo jinej tam nebyl.“

„Bránil se jako divej,“ vzal si slovo Šutr. Adrenalin z něj přímo kapal, po depresi ani památky. „Tři jsme s ním měli co dělat!“

Sandr potěžkal meč, jako by ta plastová hračka něco vážila. „A fakt ho to oslňovalo.“

„Kde je Vlčák?“ zeptala se Annahana.

„Šel k Víle, že ho ošetří líp. Pár škrábanců, nic víc,“ vysvětlil Šutr.

Ranhojič Orlin na to kývl, bylinkářka Tetka se usmála. Starostová už vedle vařila vodu, Sluněnka nesla lavór a dezinfekci. Pal zasténal, otevřel jedno oko, druhé měl zalepené krví a otokem. „Kde je... brácha?“

Ach jéje. Doufali jsme, že nám to povíš, chlape, pomyslela si Annahana. Vedle ní se objevil starosta Jonahan. Díval se na tvora na podlaze.

„Umře,“ konstatovala Annahana. Cítila lítost. Marnost.

Orlin tvorovi věnoval letmý pohled. „Asi jo.“ A dál se věnoval Palovi.

Tetka se k neznámému sklonila. „Dýchá. Rychlý tep. Hodně krvácel.“

„Teď už ne.“ Annahana mu opatrně prohmatala hlavu. Připadalo jí, že kosti jsou vcelku. Lebka je lidská, obličej pod těmi chlupy jakbysmet. I tělo. Je to muž. Prohlédla mu ruce. Drápy zblízka nevypadaly tak dramaticky, prostě delší a důkladnější nehty. Kdyby si je ostříhal... Zjistila, že raněný se na ni dívá. Ucukla. Pohnul rukou, rychle ho pustila. Někdo ji odstrčil. Sandr; stál nad ní s puškou a mířil na chlupáče.

„My... nechtěli...“ vypravil ze sebe raněný. „Nechtěli... krev. Zabít.“ Chrčel, v hrdle mu ošklivě bublalo. V hrudníku měl hlubokou ránu, otevírala se jako veliká ústa, když se snažil mluvit. Potom jako by se v něm něco roztrhlo, vyvalil oči, úplně lidské oči, napjal krk, zkroutil paže... A umlkl.

Annahana natáhla ruku a stáhla mu přes mrtvé oči víčka. „Nemyslím, že nás chtějí sežrat,“ řekla.

-

Sluněnka se svěřila jenom tátovi a počkala s tím, až skončí ošetřování a všichni se rozejdou.

„Kdeže jsi ho našla?“ Zíral na ni. „Cos dělala v lese? V noci?“

Pokrčila rameny. „Tati. Ten kluk blábolí něco o napadeném táboře. Zmizeli mu kamarádi.“

„Lyžaři,“ pokývl s trpkým výrazem. „Kdy jim dojde, že hory jsou nebezpečné?“

„Viděl, jak Pal s bratrem bojovali se sněžnými muži. Viděl, jak mu jeden z nich odvlekl přítele. Je v šoku.“

Pousmál se. „Aby ne, měšťák. Ve skleníku ho nenechávej. Vem ho k nám, usteleme mu v kuchyni.“

„Jdu pro něj.“ Otočila se, ale ještě ji zadržel.

„Vysvětlíš mi, proč ses krucipísek procházela po lese?“

„Nevysvětlím,“ odpověděla tiše.

Annahana by řekla, že jediné rozumné vysvětlení je rande, pomyslel si. Sakra, ale takové rande, při kterém jde o život? A s kým se to dcerunka vůbec schází?

-

Annaj klečela u trojúhelníkového okna své podkrovní ložničky (jiný tvar v nízké místnůstce ani nebyl možný) a pozorovala ho. Nepřítele. Zabili jí kamaráda, před měsícem se nevrátil z lovu králíků. Odvlekli ho a úlovek nechali na místě – šest králíků. Lidi vám chutnají líp? Tenhle yetti ale nevypadal lidožravě. Prostě jí tak nepřipadal. Sledoval ji už pár dní, ale dával si pozor, aby ho nezahlédl nikdo jiný. Jenom ona.

Jednou na ni vykoukl zpod větve smrku, úplně zblízka, a zazubil se. Taky jí ukradl čepici, hned vzadu za skleníkem, a okamžitě splynul se závějí odhrnutého sněhu. Hodinu na to ji našla na verandě, s připíchnutou zmrzlou snítkou borůvčí. A už třetí večer jí koukal do okna.

Nemohl být u žádné bitky, přesvědčovala sama sebe. Není od krve, je celý krásně bílý. A ty modré oči... Můžou být modré oči uhrančivé?

S bušícím srdcem pootevřela okno. Co udělá?

Sněžný muž udělal krok k ní. Pak další. Opatrně se vyklonila, ovanul ji chlad, zastudil na rtech. Jako polibek, napadlo ji. Jestlipak jeho polibek studí? Natáhla k němu ruku. Natáhl ruku k ní, usmál se. Je to kluk, pochopila. Mladý kluk, i když je tak velký.

Od skleníků se ozvaly hlasy, poznala Sluněnku, její smích připomínal zvonky. Do toho něčí mumlání, pak promluvil starosta, jasně a břitce.

Annajin ctitel ustoupil do stínu a splynul se závějí. V domku zavrzaly schody, máma jde nahoru. Zabouchla okno a vklouzla do postele. Zdálo se jí o krásném yettim, v tom snu ji líbal a bylo to horké, tak horké...

Džen

„Nemáme ani koho pohřbít, krom toho sněžného muže.“

Bezvadná věta na probuzení. Zamžoural jsem do denního světla, tedy spíš šera, a chvíli jsem myslel na náš umetený svah a Nadin vlek, jestli bude fungovat. Teprve potom se vynořily zmatené vzpomínky a věta, kterou pronesl strohý mužský hlas, začala dávat smysl.

„Roztopím pec,“ řekl jiný hlas, mladší. Kremace, napadlo mě okamžitě. „Pošlu Sluněnku pro faráře, ne?“

Ticho, v němž asi majitel staršího hlasu pokrčil rameny. Klaply dveře. Někdo se na mě díval.

„Už jsi vzhůru,“ prohlásil vysoký postarší muž, ztělesnění autority a síly, a shrábl si řídké vlasy za uši.

„Nojo,“ zamumlal jsem neurčitě. „Ta dívka...“

„Moje Sluněnka,“ vysvětlil. „Já jsem Jonahan, starosta Stráženské. Žena právě přišla od krav, vaří čaj, ten tě probere a zahřeje. Teď povídej.“

Rozlepil jsem oči o kousek víc a vyložil mu, co jsem si pamatoval. Vynechal jsem jenom to, co dělala jeho dcera s yettim. Měl i tak tisíc otázek. A nakonec zopakoval:

„Přišli jsme o pár chlapů, a přitom není koho pohřbít.“

Jenom jednoho sněžného muže, hm.

-

Vesnice měla svůj denní rytmus stejně jako město, jen jiný. Trvalo to, než mi dali najíst, ale rodina jedla ve stejnou dobu. Měli vlastní chleba, pochopitelně. Nejbližší město, Královec, samo bojovalo o přežití, a doprava? Škoda slov. A škoda nafty pro traktor se sněžným pluhem.

Paní starostové se líbily moje šaty. „V tom táboře zůstaly batohy?“ zeptala se, a když jsem s plnou pusou kývl, pokračovala: „Měli bysme tam skočit. Tyhle zahřívací bundy a kalhoty se hodí...“

„Jistěže to půjdem prozkoumat,“ řekl starosta. Koukl na mě. „Najdeš to?“

Nakonec naše tábořiště našli spíš místní, já jim jen vysvětlil, jak vypadá okolí, a zhruba nakreslil Haryonovu mapu. Za dne nevypadalo tak děsivě, loužičky krve se zdály menší a trosky stanu se jakoby propadly do sněhu. Hoši ze Stráženské zvedli sáně a potěšilo je, že nejsou poškozené. Dvě holky, které šly s námi, jásaly nad obsahem batohů.

Pomáhal jsem svinovat zbytky stanového plátna – jasně, hodí se, a výztuhy taky – a ani jsem nedokázal brečet. Ta starší paní, která celou dobu mlčela, mi najednou položila ruku na rameno. „Všichni víme, že je to tragédie, ale nemůžeme si dovolit nechat užitečné věci jen tak ležet, chápeš?“

„Chápu.“

„Máš pocit viny?“

Koukl jsem na ni. „Jste psycholožka?“

Usmála se a kývla.

„Utekl jsem. Nechal jsem kamaráda... V tom úvoze, když na něj skočil ten...“

„A bylo by to k něčemu, kdybys mu šel na pomoc?“

„Ani ne.“

„No tak se zbytečně netrap. Chceš se vrátit domů?“

Divná otázka. Ale vlastně... Nechtěl jsem. Potřeboval jsem vědět, jak tohle dopadne. Najít svoje lidi, kolegy a přátele. Terku, se kterou bych si býval rád něco začal, jenže jsme pořád měli tolik práce... Vidět aspoň jejich těla. Kosti. Otřepal jsem se. Psycholožka mě pozorovala.

„Ne. Chci je najít.“

-

Měli ze mě legraci. Neuměl jsem to na běžkách jako oni, funěl jsem do kopce a z kopce jsem padal, když jsem se jim snažil stačit. Ale tam, na místě, které v noci našli ti tři, Sandr, Vlčák a Šutr, jsem vlastně objevil stopu já.

Byla tam zmrzlá krev; už jsem si začínal zvykat, že ji ve vzduchu cítím i tak. Sníh rozrytý a zválený. Zbytky dřevěných staveb, stará ohniště. Ne dost velká na rožnění lidí. Tedy... nemuseli je opékat vcelku, že? Ale že by odnesli i kosti?

Jen jsem si to pomyslel, a mladší z holek zaječela: „Kosti!“ Našla je, když rozhrábla ohniště. Byl to králík. Všichni se dali do hledání, a objevili kromě králičích kostiček ještě jelení nebo ze srny. Paní psychošamanka Annahana tvrdila, že lidi nežerou, a snad měla pravdu.

Zasmál jsem se a ucítil na sobě pohled té mladinké holky. Taky se usmála. Spokojeně, jako by se jí ulevilo.

„Někudy přece odejít museli,“ brumlal si Sandr a škrábal si strniště na bradě.

Rozhlédl jsem se. Tenhle svah... je upravený! No jasně. Vzali si náš odmetací pluh. V noci foukalo, vybavil jsem si ze svého bloudění zvuk větru, tlumený kapucí. Všechny svahy jsou vyfoukané, ale tamten víc do hloubky.

„Na co to koukáš?“ zeptal se mě jeden z mužů.

„Tamhleten sníh. Je jinej,“ řekl jsem. „Jako odmetenej pluhem, a my měli v táboře pluh. Na úpravy sjezdovek.“

„Hej, Sandre!“ zahalekal chlapík. „Tady měšťák něco objevil!“

Nastal další sešup, ale upadl jsem jenom dvakrát. Moje mladá kamarádka mě hlídala a pomáhala mi vstát. Nesmála se mi; hodná. Taky se mi představila – zrovna mě za držela za ruku, tak se to hodilo: „Annaj.“

„Džen.“

„Jméno do města,“ poznamenala a střepala mi ze zad sníh.

Jeli jsme dál. Údolím pod sněhovými a ledovými mosty tekl potok a za ním jsme našli opravdové stopy, po saních a bosých nohou s drápy. Taky krev, sem tam kapku nebo šmouhu.

Kdosi dal kolovat placatici nezvyklé velikosti, na oslavu nebo na kuráž.

Tady zřejmě bývala cesta. Silnice. Možná bychom se prohrabali na asfalt, mít tady frézu. Rozhodně se tudy šlo líp. Hezký výlet, ještě kdyby mě netlačil do zad ten hasák v batohu. Kdyby Sandr v čele neměl v ruce ten pitomý světelný meč. Kdyby chlapi a kluci co chvíli nepotěžkali v rukou sekery a mačety nebo tesáky.

Kdyby... Kdyby Annaj najednou nezmizela.

-

„Šla přece za mnou!“ vztekal se Šutr. „Slyšel jsem, jak dejchá!“

„Tak teď dejchá jinde,“ usekl Sandr. Otočil se ke mně. „Tys byl za ní.“

„Musel jsem si odskočit,“ přiznal jsem. Zase ten pocit provinění, kruci. „A neslyšel jsem nic.“

„Žádná krev,“ poznamenal ten starší muž. „Žádný zápas.“

„Ještě toho trochu!“ vybuchl Šutr. Ten kluk byl vážně labilní. „Proti nim je Annaj jako... jako... kuřátko!“

Škoda, že s námi nemohla jít Sluněnka, třeba by mu k tomu něco řekla. Jenomže máma ji potřebovala u krav, prý telení... Napadlo mě, že Annaj taky mohla mít mezi nimi přítele. Pak mě napadlo, že se jim možná líbí drobné holky, jako Sluněnka, nebo... Terka.

„Unesli ji,“ zašeptal jsem, spíš pro sebe, ale najednou se na mě všichni koukali. „Musíme dál,“ řekl jsem.

Sandr přikývl, druhá dívka na mě vrhla podezíravý pohled. Jako by tušila, na co myslím.

Narazili jsme na ně po pár kilometrech, v ohybu cesty. Dva stáli přímo v zatáčce, další čtyři nahoře. Měli nože a luky, ale luky přes rameno a nože v pochvě, pověšené na krku, jakoby na ozdobu.

„Nechte nás!“ houkl jeden z nich hlubokým, hrčivým basem.

Sandr pokročil dopředu (my ostatní stáli na místě). „To vy nenecháte nás!“ řekl velmi hlasitě.

Jejich mluvčí pokrčil rameny, úplně lidsky. „Jsme tady,“ zahrčel. „My tady. Teď. Vy nepatříte sem. Už.“

„Nepatříme do hor? Do sněhu?“ vyhrkl jsem bez přemýšlení.

Upřel na mě oči, modré jako poledne. „Tak. Umřete. Umřou i města, víme. My se ptali, moc ptali, a už víme.“

„Zabijete nás? Všechny?“ To se znovu ujal slova Sandr.

Sněžný muž zavrtěl hlavou. „Ne. Umřete. Hory a sníh, vy nepatříte. Říká Džen správně.“ Přivřel jedno oko a kývl na mě. On mě znal! A to znamenalo...

„Pusťte naše lidi!“ Samým rozčilením jsem skoro křičel. Oni nejsou mrtví! Mluvili s nimi!

„Hojíme a ptáme, moc ptáme,“ opáčil yetti. „Pustíme je potom.“ Zvedl bradu, naznačoval, že audience je u konce a máme šupem vysmahnout.

Mě ale napadlo ještě něco. „I holky? Ženy?“

Vycenil zuby, očividně v úsměvu, hrozba to nebyla. Jenomže pak mi odpověděl: „Holky necháme. Naše.“

Chystal jsem se zveřejnit svůj další nápad: Vy nemáte svoje vlastní? Ale neměl jsem čas ani na půl slova. Sandr vystřelil. Po něm ještě někdo, jo, ten starší chlap měl pistoli. Zasvištěl šíp, někdo vyjekl, kdosi máchl mečem a dva yettiové si zakryli oči a celí se zkroutili. Někdo z našich klesl. Vzápětí padl jeden ze sněžných mužů, jiný zařval – hrozný zvuk, do našich hor se vůbec nehodil.

A nastala bitka. Shodit lyže, překážejí. Jednou z nich jsem praštil kohosi, kdo se na mě napřahoval. Lekl se; rána mu moc neublížila. O něco jsem zakopl (druhá lyže), padl na všechny čtyři, hlavou jsem mu vrazil do kolena. To ho bolelo (mě taky). Noha mu podklesla, padal a v pádu tahal z pochvy nůž. Nějak jsem mu urval ten řemínek, ani nevím, jak se mi to povedlo, a nůž byl můj. Rozmáchl jsem se a řízl; mělce, protože se mi strašně nechtělo zabít. Potom bych už byl někdo jiný. Můj soupeř ucukl, krvácel ze šrámu na břiše. Jak jsem tím dlouhým nožem nemotorně mávl, zasáhl jsem ještě jednoho chlupáče. Ohlušivě zaječel a svalil se. Ruka s vypůjčeným tesákem jako by už nebyla moje, pracovala sama. Bodal jsem a sekal.

Nelíbilo se mi to. Krev odporně páchne, když je jí víc a je čerstvá. Bitva odporně páchne. Nesnáším to. Au. Asi mě trefil šíp... Podíval jsem se a fakt, trčel mi z boku a kymácel se jako opilý. Vytrhl jsem ho – uvízl hrotem v bundě, mě nejspíš nepropíchl.

Pak mě vzali něčím po hlavě, klidně to mohla být pěst, yettiové je měli pořádně velké. To jsem si stačil pomyslet, než jsem klesl do sněhu a krve a tmy.

Šamanka

Annahana viděla, jak Sluněnka odchází a vede si krávu. Vyběhla za ní. Uličku dnes nikdo neprohrnul; napadal do ní drsný sníh ze závějí okolo, a nikde ani noha. Nikdo to děvče nezadrží, ať už se chystá kamkoli. No tak, lidi, přijdeme o krávu! Bez dechu se rozesmála - vlastní uvažování ji pobavilo.

A rozkašlala se. Sluněnka už byla o kus dál, ale uslyšela ji a otočila se.

„Odcházím,“ zavolala. Měla zvláštní, jako omámený pohled a šla, jako by se vznášela, jako by kolem ní nebyl žádný sníh, ale louka plná květů.

„Počkej na mě!“

„Budete mě přemlouvat?“

Annahana zavrtěla hlavou. Po tom, co yettiové řekli Sandrovi a ostatním, než vypukla krvavá pranice?

Ten mladý měšťák, Džen, tomu porozuměl nejlíp: měli omezenou slovní zásobu a umřením asi mysleli vyhynutí. Náš druh vyhyne – tedy podle jejich názoru. A oni ho nahradí. Džen s boulí na hlavě a šíleným pohledem zdůrazňoval, že chtějí ženy. Ne že by nutně museli pozabíjet všechny chlapy, ale naše děvčata se jim líbí... A Vlčák, zafačovaný od hlavy až k patě, zavrčel, že se jim nediví, a přitiskl si k boku Vílu.

„Džen to vykecal?“ zeptala se Sluněnka zasněně.

Annahana znovu zavrtěla hlavou. Ne, děvče, to ani nemusel. Moje oči vidí hluboko a moje zkušenosti sahají do dálek; skoro by se zdálo, že až do míst, kde se minulost stýká s budoucností a pořád je to stejné, i když pokaždé trochu jinak...

„Máš mezi nimi milence, viď?“

Dívka kývla. Psychošamanka ji zjevně neodsuzovala. „Jdu za ním. Nechci umřít.“

„Mám něco vyřídit tátovi? Mámě?“ Už byla u ní. Popleskala krávu po boku. Tomu zvířeti musí být zima, jestlipak tam někde mají chlévy?

„Nepochopí to.“

„Kdo je tady na vysvětlování?“ S náhamou se usmála. Mrzlo, ztuhl jí obličej. Sluněnka jako by zimu nevnímala. „Přece já.“

„Tak jo. Vysvětlete jim to za mě.“ Dívka se otočila a šla dál, a pořád nikde nikdo. Všichni se teprve budí, zatápějí, snídají, sumírují si denní úkoly. Tetka se chystá převazovat raněné, za chvíli dojde pro Orlina, aby se na rány podíval, než je skryje pod bylinkové obklady.

„Trefíš k nim?“ zavolala za ní Annahana.

„Jasně.“ Mladý úsměv. Co asi od toho druhého, jiného života čeká? „Annaj se bude mít dobře. Jeden jejich kluk je do ní hrozně zamilovaný.“

Annahana na okamžik zavřela oči. Její vnučka. Nic jí neřekla. Hm, mladá dívka se přece nebude o svých milostných záležitostech vybavovat se stařenou... Hm. Právě jsem se nazvala stařenou, a to mi ještě není šedesát.

-

Džen měl na hlavě fialovou bouli, jinak bitkou utrpěla jenom bunda. Vypadal docela svěže, když dorazila do starostovny. Pomáhal Tetce, vyvařovali obvazy a máčeli je v bylinkových odvarech, jiné natírali mastmi. Nezdálo se, že by mladík z města choval opovržení k babským praktikám.

„Sluněnka odešla. K nim,“ oznámila Annahana všem, kdo naslouchali. Dívala se přitom na Džena. Ne, moc ho to nepřekvapilo.

„Annaj s nima možná šla dobrovolně,“ zašeptal. „Co myslíte?“

Sevřelo se jí srdce – pokolikáté už? Ale tentokrát v tom byl kousek naděje.

„Asi jsou naživu i naše holky,“ pokračoval pořád tak potichu, jako by něco nechtěl zakřiknout. „Terka a Naďa.“ Odmlčel se a ještě tišeji řekl: „Třeba nechali naživu i kluky.“

Z kuchyně vyhlédl Sandr. „Tak moje ségra...“ Nechápavě potřásl hlavou. „Máma se zblázní.“

„Půjdem si pro ně,“ pravil sveřepě Vlčák a zamával obvázanou rukou. „Seženeme víc zbraní. Spojíme se s ostatními vesnicemi...“ Umlkl, když viděl výrazy na obličejích kolem sebe.

„Leda bys pozval armádu z města,“ ozval se Džen. „S tankama. Ale co by se tady vyřešilo masakrem?“

Na svůj věk je docela moudrý, pomyslela si Annahana.

Džen se opatrně podrbal na hlavě. „Ostatně nám nebudou věřit. Jako v těch filmech, lidi hrdinovi uvěří, až když je pozdě. V hodině dvanácté.“

Annahana mu věnovala ponurý úsměv.

„Takže to necháme být?“ To promluvil starosta, který nepozorovaně sešel se schodů.

„Polovina chlapů je zraněných a od západu se žene bouře.“ Sandr pokrčil rameny a bolestně se zašklebil. Pod tlustým svetrem měl také pár obvazů. „Musíme si odpočinout. Zahojit se. Víš, tys tam nebyl, ale než jsme se do sebe pustili...“

„To byla pěkná volovina,“ skočil mu do řeči Džen a Sandr kývl a pokračoval:

„Než jsem začal tu blbou pranici, tak to vypadalo, že vůbec nechtějí nikoho zabíjet. Natož požírat.“

Annahana vzdychla. „Vsaďte se, že nám teď ubude zimních depresí.“

A její výrok kupodivu všem dával smysl.

-

O pár dní později, kolem poledne, kdy se ve všech chalupách vařila polévka (Džena učili useknout slepici hlavu, takže neměl na jídlo ani pomyšlení), dorazil na lyžích posel ze sousední vesnice. Rovnou ho posadili ke stolu a jeho historku vyslechli mezi srkáním horkého vývaru a chroupáním včerejšího chleba.

Vyprávěl o podivných stopách, které lovci a dřevaři našli v lese, o tajemných stínech, které je sledovaly, povídačkách mladých holek, že se na ně pořád koukají chtivé oči, a nakonec o zmizení dvou z dotyčných dívek.

Když domluvil a současně dopil poslední kapku polévky, zvedl pohled a setkal se nikoli s nedůvěřivým údivem, ale chápavým pokyvováním.

„Musíme si s nima promluvit,“ řekl Džen. „Vypadá to, že jim prostě chybí ženské, ale jak o ně přišli? Odkud se tady vzali? A tak dál.“

Vypukla diskuse. Zvrhla se v hádku, starosta zabránil fackám, Annahana všechny uklidnila, starostová přinesla čaj. Dohadovali se dál; jak se ke sněžným dostat, jak dobře rozumějí česky, jestli se vůbec budou chtít domluvit...

A pak venkovní dveře rozrazila udýchaná Hanaja a na zádech vlekla yettiho. Sněžný muž tiše sténal.

„Uvolněte stůl!“ zavelela Annahana. Dva mládenci od její dcery převzali břemeno, Hanaja se nadechla.

„Má asi zlomenou nohu. A žebra. Opatrně!“ Odložila batoh, který měla zavěšený obráceně, na břiše, a sehnula se nad cizincem. „Neboj se, pomůžeme ti.“

„Dí-ky,“ vypravil ze sebe chraplavě. Sníh na srsti mu tál a stékal ve špinavých čůrcích na stůl a podlahu.

Orlin se ujal ošetřování otevřené zlomeniny bérce, Annahana pozorovala raněného. Byl starší, poznala to podle obličeje; výrazu očí a svěšených koutků úst. Dýchal opatrně, ale jinak normálně, nemodral ani nekašlal krev. Hanaju sledoval oddaným pohledem. Otočila se k dceři také.

„Bylas na borůvkách?“

Hanaja se potutelně usmála. „Ve Stržích a kolem jeskyní u řeky jich je ještě spousta. Oni–“ ukázala bradou k yettimu „–to vědí taky. Vyhrabával je ze sněhu a sklouzl a... víš, kolik je tam děr a jak hlubokých.“

„Ty amazonko,“ vzdychla Annahana.

„Já tam... dva dny,“ ozval se yetti. „Zachránila... Hanaja.“ Jméno zachránkyně vyslovil svým chraplavým hlasem překvapivě jemně. Vzápětí zaúpěl, když mu Orlin přiložil dlahu. Tetka už se hrnula z kuchyně s jedním ze svých odvarů.

Kterési z dětí rozbalilo Hanajin batoh a nadšeně vypísklo nad množstvím zmrzlých borůvek. „Jsou tam i ty jeho,“ poznamenala Hanaja.

Starostová se zmocnila kořisti, dřív než ji mohly děti ochutnat. „Udělám koláče pro všechny!“ prohlásila důrazně a popotáhla. Nějak se jí nedařilo přestat brečet.

Annahana počkala, až Tetka dokončí své čarování s obklady, podložila raněnému hlavu tlustým polštářem a řekla: „Potřebujeme se s vašimi lidmi domluvit.“

„Ano,“ přisvědčil a přivřel bleděmodré oči. „My chceme mluvit. Ale vy... zbraně, hned střílet, sekat...“

„A divíš se, když nám unášíte holky?“ houkl na něj Vlčák.

Sněžný muž se pokusil přikývnout. Hanaja se starostlivě zamračila, když se mu obličej zkřivil bolestí a ruka bezděčně sevřela bok. „Náš kmen... Ztratili my ženy. Zlá nemoc.“

Lidé na něj začali vykřikovat otázky, muž se očividně snažil porozumět, ale skákali si do řeči a mluvili všichni najednou.

„Takhle ne!“ přerušila je Annahana. „Dejte mu už konečně napít a najíst a nechte ho odpočinout. Potom se můžeme vyptávat. Postupně.“

Raněný se slabě usmál. „Ano,“ zašeptal.

„Jen tohle mi pověz,“ pokračovala Annahana, ale ustoupila, aby mu starostová mohla podat hrnek s teplým čajem a slámkou na pití. „Ti unesení, muži a ženy, neublíží jim vaši lidé?“

„Ošetřují a krmí a vyptávají,“ odvětil stručně. Sandr a Džen se na sebe podívali. Džen důrazně kývl. To souhlasí. Nemusíme táhnout do boje, rozhodně ne hned teď.

Džen

Aby bylo jasno, nejsem hrdina.

Jenomže z toho, co Annahana svými psychotriky z našeho raněného po kouscích vytáhla, vyplývalo, že yettiové unášejí ženské s naprosto jasným cílem a nehodlají s tím přestat. Jde jim o přežití – a my podle nich beztak nemáme šanci.

Měli své zkušenosti. Viděli vymírat vesnice a městečka tam, kde žili dřív, což nebylo v Himálajích, ale spíš někde na Kavkaze, pokud to šamanka správně pochopila. Tak si zabrali jejich prostor – nahoře už byly podmínky i pro ně příliš kruté – jenomže narazili na znečištění, chytli nějaké domorodé choroby... Nejvíc postižené byly jejich ženy a ty, které přežily, zůstaly neplodné.

Když se kdosi z jejích zvědavých posluchačů zeptal, co se s nimi stalo, kam se ztratily, Annahana pokrčila rameny.

„To mi neřekl. Zavřel oči a dělal, že usíná. Myslím, že to pro něj byla hodně bolestná vzpomínka.“

„Proč ti horalé tak rychle vymřeli?“ nadhodil jsem.

„Asi to tam je drsnější než u nás,“ řekl Sandr zamyšleně. „A třeba neměli technologie, co máme my. Ani podporu z velkých měst, elektriku a tak.“

„Přece museli chovat kozy a ovce a slepice,“ mínila starostová. „Teda před Ochlazením. A měli stroje, mechanizaci, internet... Nebavíme se o zaostalé Africe, no ne?“

„Tam měli internet a mobily zrovna jako u nás,“ vzpomněl si Vlčák na hodiny dějepisu.

„Skleníky,“ ozvala se Hanaja. Stála v pootevřených dveřích kuchyně a co chvíli se ohlédla na spícího raněného. Ustlali mu na rozvrzaném kanapi, bylo to útulnější než v Síni. „Třeba si nepotrpěli na skleníky.“

„Jako že neměli čím krmit?“ zeptala se mladá dívka, právě tak akorát zralá na únos. Když si nedá bacha.

„Nebo dostali kurděje,“ napadlo mě.

„To je nakažlivý?“ obrátila se ke mně.

Zakoulel jsem očima. „To je nedostatek vitamínu C. Ta nemoc, co postihla jejich ženy, mohla být něco... nějaká blbost, spalničky nebo zarděnky...“ Napadla mě ještě kapavka, ale to jsem už neřekl, protože jsem současně dostal ještě další, zajímavější nápad. Yettiové si možná umějí vitamín C v těle vyrobit. Možná na rozdíl od nás a některých opic tu metabolickou cestičku mají. A jestli příslušný gen předají smíšeným potomkům – budou-li jací... Hm.

Otázka je, jestli tohle vědí. Nebo tuší.

Nejlepší bude zeptat se. A podívat se za Terkou. Zjistit, jestli v tom jejich táboře nebo jeskyni nebo kde to bydlí (to zatím náš host neprozradil) holky zmermomocňují nebo se jim dvoří a hypnotizují je těma modrýma očima. Jako to udělali se Sluněnkou a Annaj, a kdo ví, snad i s děvčaty ze sousední vsi.

Ráno jsem vyrazil po zdupané cestičce, lemované tu a tam kapkami krve. Klika, že už kolik dní nesněžilo a bouře nás obloukem obcházely. Nevzal jsem si ani ten pitomý hasák. Nikomu jsem nic neřekl; Sandr nebo Vlčák by mě zaručeně chtěli doprovodit.

Bez potíží jsem našel místo, kde se strhla ta zbytečná, hloupá bitka. Zadoufal jsem, že jsem nikoho nezabil. Že žádný z nás nikoho z nich nezabil. A šel jsem dál po krvavých stopách. Nenamáhali se s nějakým zahlazováním, tentokrát ne. Vlastně – kdo vůbec vyhrál? Nejspíš to byla remíza.

Cesta mě zavedla k potoku tak rychlému, že nezamrzl a udatně se prodíral ledem a kameny pod ním. Kolem se začaly postupně zvedat skály, některé tak strmé, že se na nich sníh neudržel, ba i led z nich sklouzával. Zato cestu pokrývala vrstva ledu; těžce jsem postrádal drápy, ale nevzdal jsem se a klouzal, padal, lezl po čtyřech a všeobecně předváděl komické výstupy... No, strážci osady se na mě nevrhli, protože se chechtali a nemohli přestat. Trochu mě naštvali – a hlavně se mi ulevilo.

Pomalu jsem jim vysvětlil, že mají moji kamarádku a že ji chci vidět. A že my máme jejich člověka, který zapadl do díry a zlomil si nohu. Asi ve mně dřímá talent mima, protože mi nakonec porozuměli. Dokonce mi pomohli přelézt hradbu z kamene a ledu, totiž vytáhli mě na laně a už se nesmáli. No, skoro.

Viděl jsem nádvoří jako u hradu, pár ohnišť, studnu, která by pasovala někam do středověku (kdy byl vlastně vynalezen rumpál?), a skály s okýnky. Jejich nepravidelný tvar napovídal, že jsou přírodní, možná jen trochu přizpůsobená. Nádvoří se zatáčelo kolem skály, za rohem jsem zahlédl nějaké dřevěné přístřešky. Vypadaly lidsky a úhledně. Naši yettiové to s nástroji uměli.

Do hradu vedlo několik dveří a z jedněch vyběhla Naďa ve své – notně ušmudlané – lyžařské kombinéze, s kožešinou přes ramena.

„A hele, náš strašpytel!“ uchechtla se. „Kdepak tě chytili?“

„Přišel jsem sám, šmudlo!“ odsekl jsem.

Probodla mě pohledem. „Nemám ponětí, jak se ty krámy perou,“ zavrčela. „Vždycky jsem je dávala do čistírny.“

„Sluněnka by ti třeba poradila.“

Yettiové pozorně naslouchali, jako by se snažili rozšiřovat si slovní zásobu. Vstřebávat jazyk.

„Ta je se svým miláčkem ve svatební věži,“ ušklíbla se Naďa.

„A Terka?“

„Zatím odolává. Jen si propána nemysli, že kvůli tobě!“

Tak tohle bylo kapku nesportovní, vážená Naďo. „Nic si nemyslím. Přišel jsem se tady našich přátel zeptat na pár věcí, a taky vidět, jak se vám daří.“

„Dík za optání.“ Zvážněla. „Jde to. Starají se o nás. Krápek už je skoro v pořádku, mají bezvadné léčitele. Akorát se v jednom kuse vyptávají. Nejsem zrádce, když vykládám o městě a co tam všechno máme?“

„Myslím, že to nevadí.“ Chtěl jsem se znovu zeptat na Terku, vtom náš rozhovor přerušil jeden z chlupáčů.

„Ty chceš náš starostu?“ zachraptěl. „Mluvit? Vyptat?“

„Ano, to bych moc rád,“ přikývl jsem a Naďa se znovu uchechtla.

-

Jejich náčelník totiž byla náčelnice. Ženská. Jediná, kterou jsem až dosud viděl. Měla na tváři jemnější srst, pěstovala si delší vlasy a byla oblečená do volné řízy. Jen ty oči... Byly z kamene, z takového, který prošel tisícerým vrásněním a dalšími geologickými příšernostmi, až ztratil pojem o bolesti.

„Já vedu svůj kmen,“ pronesla bez úvodu hlubokým varhanním altem. „Ty ne.“

Mrazilo mě z ní, ale měl jsem svoje otázky. „Přišel jsem sám za sebe. Patřím k lidem z města, které jste unesli.“

„Ano. Unesli!“ Uchechtla se, pěkně drsně, kam se na ni hrabe Naďa. „Ano, potřebujeme ženy. Oni bránili. Tolik krve!“

„Vaší krve?“

„Překvapen?“ Svraštila bílé huňaté obočí. „My nechceme zabíjet.“

„Vím. Myslíte, že vyhyneme sami.“

Opřela se ve svém dřevěném křesle. Stál jsem před ní a přišlo mi, že z nás dvou mám větší pohodlí já. „Tak. Viděli jsme cestou hodně vašich kmenů. Umírat. Na nemoc, kterou my nemáme.“

„A vaše ženy?“

Přikývla, v očích se jí mihla bolest. Přece jen nebyly kamenné. „Jiná nemoc. Od vás. Umřely nebo už neměly děti.“

„A vy si myslíte, že... to bude fungovat? Že vaši muži a naše ženy zplodí potomky?“

Soustředěně se mračila, zjevně jsem použil jí neznámá slova, ale smysl pochopila a znovu přikývla. „My se zachráníme. My a vy. Dohromady. Děti, míšené děti přežijí.“

„Ale jak můžeš vědět, že lidské... naše... ženy otěhotní?“

Provrtala mě pohledem. „Ty nejsi, s kým já chci mluvit. Vaše starosta ať přijde. Vezme Ntacha. Budeme vysvětlovat.“

„Dobře, vyřídím to,“ řekl jsem pokorně. „Ntach je raněný, má zlomenou nohu.“

Na okamžik zavřela oči. „Umře?“

„Máme ranhojiče. Ošetřil ho.“ Pokrčil jsem rameny. Stráženská zrovna neoplývala medicínskými vymoženostmi.

Náčelnice se vymrštila a chytila mě za rameno. Au. To bolelo. „Musí chodit! Chápej, musí zdravý! Jinak...“ Odmlčela se, těžce dýchala. „Já viděla, jak ženy šly do řeky, veliké řeky bez břehu, nemohly mít děti, tak utopily! Všechny! Chápej!“

Zamrkal jsem. Jako bych tu scénu měl před očima. Ženy, které navzdory srsti nevypadají jako zvířata a chodí vzpřímeně, dokonce ladně, ženy v lehkých barevných řízách, které nosí pro krásu, ne kvůli teplu, na kamenité pláži u široké řeky nebo jezera, možná moře, protože protější břeh se ztrácí v nedohlednu, v pozadí sníh... Dorozumívají se gesty a pohledy, nemluví, všechno už si řekly. A jdou do vody. Neplavou, ačkoli to umějí. Neplavou. Později, v hloubce, se nadechnou. To už neuvidím. Nespatřily to ani dětské oči této náčelnice; mohlo jí být takových pět, šest...

Znovu jsem mžikl. Buď mám moc bujnou fantazii, nebo mi to nějak poslala rovnou do hlavy. „To je... hrůza.“

„Ano.“ Vzdychla. „Povím víc. Vaší starostovi.“

„Starosta je muž,“ zamumlal jsem. „Chceš mluvit se ženou. Vím přesně, se kterou.“

„Dobře.“ Mávla rukou, jako že mě propouští, ale já měl na srdci ještě něco.

„Ta menší dívka patří ke mně.“

Dostalo se mi dalšího vrtání pohledem. Hůř než u zubaře. „Sama se rozhodne. Nejdřív chci mluvit se starostou... Ne, se ženou – vůdcem. Potom se vrátí Ntach. Potom tvoje dívka.“

A bylo to. Ať už ženské skosily zarděnky nebo kapavka, ať už jde o skleníky a zeleninu proti kurdějím versus gen pro syntézu vitamínu C, Annahana si s touhle náčelnicí poradí líp než já a všechno z ní vytáhne. Naděje, že se navzájem nevybijeme, začínala vypadat docela reálně. Když tak v klidu pěkně pospolu vyhyneme.

Vyvedli mě jiným východem, asi abych se už nevykecával s Naďou nebo dokonce Terkou. Terka odolává... A není to kvůli mně... Ne, asi ne. Jen ještě nepotkala toho pravého sněžného krasavce s hypnotickýma modrýma očima.

-

Došlo mi to až v půlce cesty do vesnice. No jasně! Vůdkyně yettiů musí být míšenka!

Řekl jsem to Annahaně, když mi kvůli mé výpravě přestali kolektivně nadávat. Poslouchal jsem na půl ucha, v pohodě, protože jsem v tomhle případě nic nepokazil. Naopak.

Vlastně je zarazil Sandr. „Hele, cítíte se trapně, že za nás vyjednával měšťák. Ale Džen už patří k nám, no ne?“

Jeho otec starosta se zarazil, pak přikývl. To stačilo. Už žádné kecy o riziku a že jsem měl něco říct předem. Mohl jsem referovat. Starosta se kapku ošil, když se dověděl, že vůdkyně si chce pokecat se ženskou, ale Annahana mu nejspíš přišla přijatelná. Začali se dohadovat, kdy a jak a co všechno chtějí vědět a vůbec jak na ně; politika.

Vytratil jsem se za Ntachem. Byl vzhůru a napínal sluch, jenže té změti hlasů a slov nerozuměl. Stručně jsem mu povyprávěl o své návštěvě a jak si o něj šéfka dělá starosti.

Usmál se. „Bojí se. Nemocný se u nás zabije sám.“ Krátce se zamyslel. „Když není užitečný. Proto musím chodit.“

„To je barbarství,“ hlesl jsem.

„Počkej dobu, uvidíš to u vás. Taky.“

To spíš někdo mladý a ambiciozní navrhne eutanázii, pomyslel jsem si. Dusit staré a nemocné ve spánku polštářem. Polštář se dá použít víckrát. Na rozdíl od kulky nebo jedu.

„Víte něco o vitamínu C?“ zeptal jsem se.

„Co myslíš o našem vzdělání?“ přimhouřil oči.

„Nic. Nemám ponětí.“

„My prošli kus světa. Setkávali s vašimi lidmi. A s našimi kmeny. Utíkaly z vysokých hor, ale čím níž, tím větší špína a nemoci.“

Souhlasně jsem přikývl. „Chceš říct znečištění.“

„Ano. Všichni mají potíže.“ Zamyslel se. „Vitamín C. To, co vy máte ve sklenících? Zelené?“

„Jo, je v zelenině. Nutně ho potřebujeme. Kde není, přijde nemoc. Jmenuje se kurděje. Padají zuby, dochází ke krvácení a tak.“

„Napadlo nás to...“ Odmlčel se. „Ronta a já mysleli... Ronta vede kmen, protože je jediná žena. A chytrá.“

„První míšenka?“ zeptal jsem se jakoby nic a Ntach kývl. Posunul se, změnil polohu, lůžko zavrzalo – kanape nebylo stavěno na dvoumetrové chlapy.

„Zatím jen ona. Její matka horalka, ale umřela na... kurděje.“ Jako by to slovo převaloval na jazyku a nechutnalo mu. „Asi,“ dodal nejistě. „Ronta a já máme děti. Ale syny, žádné dcery.“

Podal jsem mu ze stolu čaj, vděčně se pousmál; z mluvení mu vyschlo v krku. Však mi zodpověděl spoustu otázek. Jenom jsem se nedokázal zeptat, co že tak kouká po Hanaje. Jen proto, že ho přitáhla na zádech do dědiny?

Šamanka

Annahana naslouchala rozčilené a stále hlučnější debatě jen tak okrajově; podstatné už bylo řečeno. Hlavně sledovala svou dceru. Pořád koukala na ty dveře. Před chvílí jimi vyšel Džen a nezabouchl, možná schválně. V tom mladém měšťákovi bylo víc, než se původně zdálo. Díval se, přemýšlel a dělal si závěry – a už předvedl, že umí i jednat, rázně, a přitom uvážlivě. O čem si asi povídal s raněným yettim?

Zachytila jeho pohled. Dveře – Hanaja – ona sama. Zvedla se, oznámila, že jde odpočívat před zítřejší výpravou. Pokynula Dženovi a dodala, že ji doprovodí. Vyšli spolu, na tom nebylo nic divného, protože teď přespával v Annajině pokojíku, když mu starostovic kuchyň zabral Ntach.

„Tak povídej,“ pobídla ho, jakmile opustili přeplněnou Síň.

„Jejich šéfka, ta míšenka, má děti s Ntachem,“ řekl. „Hanaja by to asi měla vědět.“

„Jo, to by měla,“ zašeptala Annahana. „To by sakra měla.“

„No a s tím céčkem... vitamínem C... To asi bude pravda. Zdá se, že pomřeli lidi, co neměli skleníky a nestačili si přes léto naložit zelí nebo zamrazit mrkev s brokolicí nebo co.“

„Výpadky proudu,“ pravila zamyšleně. „Všude se trhají dráty a tak. Kde nemají atomové elektrárny, jsou v hajzlu. Voda zamrzá, turbíny se lámou, a dobývat uhlí? Pod ledem? Kdo ví, jak je to s ropou, nemáme informace...“

„Měli bysme přejít na to kysaný zelí,“ ošklíbl se. Nejspíš mu nechutnalo.

„Navrhnu to. Musíme vyřešit vytápění skleníků. Na elektřinu už nemůžem spoléhat, nafta dojde...“ Tolik starostí, tolik věcí, které bývaly samozřejmé... Hleděla na záda toho mládence, který jí momentálně prošlapával cestičku, protože ji nikdo neproházel a nezametl, a věděla, že on to ví také, že není sama, a trošinku jí to ulevovalo.

Otevřel dveře, zívl a omluvil se. Zívla také. „Měla bych s tebou probrat tvoji... lásku,“ povzdechla si. „Ale opravdu už usínám v chůzi.“

„S tím si poradím,“ prohlásil statečně. „Jakživ jsem psychologa nepotřeboval, a beztak máme vážnější problémy.“

To tedy máme, pomyslela si, načež se svalila na gauč, kde občas hypnotizovala pacienty. Kdysi. Přestávala věřit, že to pomáhá. Lidé se měnili. Cítila, že jí ten hoch zouvá boty a přikrývá ji dekou. Hodný. Milý. A naše Annaj si zrovna musí vybrat sněžného muže...

Zdálo se jí o vnučce. Annaj v tom snu měla miminko s modrýma očima a bílou hebkou srstí a vypadala šťastně.

-

Čekali na ně v půlce cesty a k šamance, jak ji Džen představil, se chovali uctivě. Vůbec to celé probíhalo hladce, dokonce zahlédla Annaj a vnučka jí zamávala – jednou rukou se přitom držela svého chlupatého miláčka. Džen se vytratil s vysokou, štíhlou dívkou, nejspíš jednou z těch unesených lyžařek.

A na ni zůstalo jednání s Rontou.

Koneckonců, setkaly se dvě ženské, obě matky, a s úplně stejnými zájmy: přežití kmene. Sdílení prostoru nebyl problém, stačilo domluvit se s lidmi z ostatních vesnic. Propuštění zajatých mužů také ne – k bitkám docházelo převážně proto, že se lidé vyděsili a začali střílet nebo mávat sekerami. A yettiové to chápali.

„Ty vaše svítící tyčky...“ Ronta se bolestně zašklebila.

„Jsou to hračky,“ namítla Annahana. „Co vám to vůbec dělá?“

„Vynalezli je Čínané,“ vysvětlovala Ronta. „Měli dlouho potíže s našimi lidmi. Prý scházeli z hor a brali jídlo. Je to zvláštní světlo, oslepí nás. Někdy na celé hodiny.“

„Jak to víte?“ zajímala se Annahana. „O těch Číňanech?“

Ronta pokrčila rameny. „Z internetu.“ A zasmála se, když Annahaně poklesla čelist. „Ušli jsme dlouhou cestu a naučili spoustu věcí. I jazyků. Vaše řeč těžká, moc těžká, ale učíme. Tady nejlepší místo pro nás. Hory ne moc vysoké, mráz ne moc, léto ne moc. Docela čisto.“

„Ale berete nám děvčata,“ řekla Annahana.

„Nenutíme je,“ odporovala jí náčelnice yettiů. „Jenom ty, co chtějí. Naši chlapci... Líbí se jim.“ Přimhouřila oko. „Krásně milují.“

„Dobře. Takže se budeme snažit nevymřít a nevyhubit se navzájem?“ Annahana napřáhla ruku a Ronta ji stiskla.

Potom přešly k jedné soukromé a choulostivé věci. A shodly se ve všem – dvě vůdkyně svého kmene, dvě mámy. Potom si povídaly. Ronta měla také pálenku, trochu jiný recept. Nejspíš by se spolu krásně opily, nebýt... Džena a jeho milé.

Džen

Naďa mě odtáhla při první příležitosti – objevila se na křižovatce chodeb, chytila mě za ruku, mrkla na našeho průvodce, a už jsme chvátali úzkou chodbičkou do hloubi skalního hradu. Nebyla tady tma, jen šero; mrňavá okénka zmenšovaly nánosy ledu. Pár zářivek by interiéru hodně pomohlo... Taky tu pěkně profukovalo, a žádné ústřední topení.

„Co se děje?“ vyhrkl jsem tiše.

„Terka, to se děje!“ sykla Naďa. „Nelíbí se jí tady.“

„Tobě jo?“

„Jasně. Je to paráda a Gaf je skvělej.“ Nepatrně zpomalila a ohlédla se na mě. „Na takovýho chlapa jsem čekala celej život. Neumíš si představit ten sex!“ Blaženě se zasmála.

„Budeš muset rodit děti.“

„Od toho jsem ženská,“ odsekla a v očích se jí zablesklo.

Asi jsem ji v té chvíli pochopil. Hodlala být v soutěži plození a rozmnožování nejlepší. Sportovkyně každým coulem, ať už jde o jakoukoli disciplínu. No a Gaf... Čekal za jednou z padesáti zatáček s Terkou a musím říct, že to byl fakt kus. Ty svaly! Pružnost pohybů! A ty oči... Terka se vedle něj skoro ztrácela, ale když mě uviděla, rozzářila se.

„Musím se ti omluvit,“ řekla Naďa zadýchaně. „Přece jen to bylo kvůli tobě. Částečně.“

Bylo mi fuk, co říká, chytil jsem Terku a sevřel ji a rozhodl se, že si ji nechám. Totiž když bude svolná.

„Ona tady jako ve vězení,“ zamumlal Gaf vlídným basem. „Matka Ronta nespěchá na propuštění, Terka jo. Pomůžeme vám ven.“

Jasně, náčelnice doufá, že moji Terku okouzlí někdo z jejích fešáků.

„Džene... Vrátíme se domů?“ zašeptala mi moje dívka (páni, to zní!) do bundy.

„Nejdřív do vsi,“ řekl jsem. Neprotestovala. Jen když vypadneme z hradu.

Gaf nás vedl spletí chodbiček, do kterých se stěží vešel, po schodech z kamene i ledu. On měl drápy, my neklouzavé boty, ale stejně jsme měli co dělat, abychom si neomlátili kostrč. Já upadl snad pětkrát, ale Terku jsem pokaždé zachránil. Gaf tu a tam uznale zabručel a Naďa se ani jednou nezasmála. Konečně nás oslepilo volné nebe – ne slunce, to jsme znali jen z filmů a obrázků; od Ochlazení se schovávalo za hustšími či řidšími mraky. Ale takhle to stačilo.

Byli jsme venku, na sněhu mezi tmavou skálou a tmavým smrkovým lesem.

„Tudy,“ ukázal Gaf na stezku, kterou skoro nebylo vidět. „Vesnice tam. Narazíte na starou stopu.“

Přikývl jsem. „Naďo...“

Trhla ramenem. „Jste srabi. Vyhynete.“

„Uvidíme. Pokusíme se přežít a vy se taky snažte,“ odvětil jsem smířlivě.

Usmála se, a vzápětí i se svým krásným yettim zmizela za balvanem, jenž úspěšně maskoval tajný vchod.

„Budou z toho mít průšvih,“ špitla Terka. „Ale zase ne moc, protože Naďa už je v tom.“

No páni, ti si pospíšili. Odvážlivci.

A my, srabíci, se vzali za ruce a začali se prodírat sněhem k nejbližší pochybné výspě civilizace.

Šamanka

Dovnitř vtrhl strážce a začal drmolit cizí, zlomjazyčnou řečí. Patrně mateřština yettiů. Ronta se zamračila, hodila do sebe zbyteček pálenky a zvedla se.

„Tvůj průvodce unesl jednu dívku,“ zabodla prst do své společnice. Měl na konci pěstěný dráp, takže to vypadalo děsivě, ale zarazila se asi centimetr od její hrudi.

„Patrně svou dívku,“ řekla tiše Annahana a dělala, že si drápu nevšímá.

Ronta něco zachraplala na strážce, ten jí odpověděl, ale hleděl přitom na návštěvnici.

„Vy byli domluvení předem?“ zeptala se Ronta.

„Ne.“ Annahana rozhodila rukama. „Nenapadlo by mě, že tu držíte  dívku, která u vás nechce zůstat!“ A předvedla, že se umí zamračit.

Vůdkyně yettiů pomalu kývla. „Pravda.“ Obrátila se ke strážci a vydala nějaké rozkazy. Annahana z jejího tónu usoudila, že odvolává jakékoli pronásledování.

Ještě než domluvila, vstoupil dovnitř náramně urostlý a pohledný yetti, lehce se uklonil oběma ženám a prohlásil: „My pomohli Terce odejít. Byla nešťastná, chtěla svého Džena.“ Za ním vklouzla dovnitř vysoká mladá žena. Usmála se na přítomné a pohladila si úplně ploché bříško. „Já zůstávám. Babičko.“

To platilo Rontě. Ten fešák je její syn, pochopila Annahana, takže ze čtvrtiny člověk. A to děvče z města... „Blahopřeju,“ vzpamatovala se jako první a potřásla rukou dívce i její tchýni.

Rontě stekla po tváři slza, pak dívku objala, syn se přidal a chviličku tak stáli jako sousoší, vyjadřující mírové soužití různých ras. Annahana z toho dostávala chuť podotknout něco sarkastického, ale netroufla si. Tady šlo o mír, ne o vtipné glosy.

-

Domů se jí odcházelo mnohem lehčeji, tím spíš, že nesla Ntachovi vzkaz, který se týkal její dcery. Yettiové neuzavírali manželství, Ronta už děti mít nemohla a svému bývalému druhovi přála, aby se o to pokusil s mladší družkou. No, kdo ví, jak se k tomu postaví Hanaja. Lidé byli donedávna zvyklí brát sex jako hru a rozkoš, ale teď si budou muset zvyknout na něco jiného: myslet na potomstvo. Ani nevěděla, jestli je nebo není ráda, že už je z toho venku. Vážně ne.

Ntach se celý rozsvítil, když mu přednesla Rontin vzkaz.

„Nemám ponětí, co na to poví má dcera,“ řekla Annahana. „Znám ji vlastně méně než svoje pacienty.“

„Já vím, co poví,“ usmál se Ntach. Později se ukázalo, že se nepletl.

Jen co se vrátila do Síně, objevili se Džen a Terka. Dívka se zdála pohublá, bledá a unavená a na polévku se vrhla, jako by ji v hradě sněžných lidí trápili hladem.

„Brambory a mrkev,“ mumlala s plnou pusou. „To mi fakt chybělo.“

„Vitamín C,“ přikývl Džen a mrkl na Annahanu.

„Mají tam zeleninu,“ prskla Terka a utřela si pusu. „Vypadá jako kříženec mechu a špenátu a přesně tak chutná. Podle Nadi je to lahůdka. No a pak ty zmrzlé borůvky. Jinak žerou samý maso...“ Ošklíbla se.

„Nebuď rasistka,“ vytkla jí Annahana. „Musíme teď s nimi žít.“

„Já ne!“ Terka zakoulela očima. „Já se vrátím do města! Viď, Džene.“ Ohlédla se na svého ochránce a Annahana na něm okamžitě poznala, že se na návrat nijak zvlášť netěší. Děvenka to vidí taky, usoudila. Hned v noci se ho pokusí svést – a protože je to slušný, hodný kluk, půjde s ní potom na kraj světa. Jo. Milí zlatí, doba ledová pokročí a brzy si došlápne i na městskou civilizaci, uvidíte. Vy nebo vaše děti.

Džen

Doprovázeli nás Sandr a Pal, v rámci rehabilitace, a Ntach o berlích, takže jsme spolu s Krápkem – ten se vrátil před pár dny – tvořili celkem početnou skupinu. Dost mě zlobilo, že Terka tolik touží po návratu do města; radši bych zůstal a pomáhal při pátrání po Haryonovi. Nikdo z našich přátel yettiů o něm nevěděl, všichni se dušovali, že sami od sebe lidi nenapadají. Byla to záhada, a já nevyřešené záhady nerad.

Hned za prvním hřebenem jsme narazili na mrtvé. Dva yettiové, zastřelení, a jeden rozsápaný člověk. Nebyl moc k poznání, ale Sandr s Palem si byli jisti, že není ze Stráženské.

„Snad z Podhorské Lhoty.“ Sandr mávl rukou k mělkému údolí, které se pod námi otevíralo. „Radši bych tam zašel...“ Koukl na Ntacha. Ten se s námahou sehnul k chlupatým mrtvolám.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bájná stvoření.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.