Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Walter Schneir

Manželé, kteří ukradli atomovou bombu
Pravda o případu Julia a Ethel Rosenbergových

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou Cosmopolis v Praze roku 2016 jako svou 6330. publikaci
U Průhonu 22, Praha 7

Z anglického originálu Final Verdict: What Really Happened in the Rosenberg Case, vydaného nakladatelstvím Melville House v roce 2010, přeložil Martin Vondrášek
Odpovědná redaktorka Dana Řezníčková
Obálka, grafická úprava a sazba Roman Křivánek, Art007
Formát ePub Milan Vilímek Jihlavský

Tisk FINIDR

Copyright © 2010 MIRIAM SCHNEIR
© Grada Publishing, a. s., 2016

ISBN 978-80-271-9377-6 (ePub)
ISBN 978-80-271-9376-9 (pdf)
ISBN 978-80-271-0298-3 (print)

Časová linie: případ manželů Rosenbergových v historickém kontextu

Sovětská atomová špionáž ve 40. letech

Kontext

srpen 1941 Sověti v Anglii zverbovali Klause Fuchse

1941 nacistické Německo začalo uskutečňovat konečné řešení „židovské otázky“

konec r. 1941 sovětský agent v New Yorku získal pro spolupráci Julia Rosenberga

22. červen 1941 Hitler napadl SSSR

7. prosinec 1941 Japonci bombardují Pearl Harbor; USA vstupují do války

2. prosinec 1942, Chicago Enrico Fermi spustil první řízenou řetězovou reakci

1943–únor 1945 Klaus Fuchs předává v New Yorku a v Cambridge (stát Massachusetts) informace Harrymu Goldovi

2. únor 1943 německá armáda u Stalingradu kapituluje

únor 1944–únor 1945 Julius v New Yorku předává Sovětům informace od „Peršana“

1944 šéf NKVD Lavrentij Berija a fyzik Igor Kurčatov dostávají na starost projekt výroby sovětské atomové bomby

září 1944 Julius v New Yorku verbuje Ruth Greenglassovou

listopad 1944 Ruth získává v Albuquerque (stát Nové Mexiko) pro spolupráci Davida Greenglasse

listopad 1944, březen 1945 a duben nebo květen 1945 Theodore Hall předává v New Yorku a v Novém Mexiku informace Sovětům

leden 1945 David a Ruth předávají v New Yorku Juliovi informace o Los Alamos

leden 1945 David se v New Yorku setkává se sovětským agentem

únor 1945 Julia vyhodili od armádních spojařů; Sověti znovu navazují jeho kontakty

březen–květen 1945 „Peršan“ předává v New Yorku informace agentovi KGB Anatoliji Jakovlevovi

12. duben 1945 umírá prezident Franklin D. Roosevelt a úřadu se ujímá Harry S. Truman

8. květen 1945 Německo kapituluje

2. červen 1945 Fuchs předává Goldovi informace v Santa Fe

3. červen 1945 David a Ruth předávají Goldovi v Albuquerque informace a nákresy

16. červenec 1945 první atomová bomba odpálena v Alamogordu v Novém Mexiku

18. srpen 1945 Hall předává informace o atomové bombě Loně Cohenové v Albuquerque

6. srpen 1945 USA shazují atomovou bombu na Hirošimu

2. září 1945 Japonsko kapituluje; konec druhé světové války

5. září 1945 v kanadské Ottawě přeběhl sovětský kodér Igor Guzenko

19. září 1945 Fuchs předává v Santa Fe Goldovi informace o atomové bombě

21. září 1945 David se v New Yorku setkává s Jakovlevem; Jakovlev hlásí do Moskvy, že David předal Sovětům informace o atomové bombě a pouzdro detonátoru, avšak nespecifikoval místo a čas předání

podzim 1945 Moskva se rozhodla pozastavit výzvědnou činnost ve Spojených státech

listopad 1945 v New Yorku přeběhla kurýrka-špionka Elizabeth Bentleyová

21. prosinec 1945 Jakovlev organizuje setkání Ruth s Lonou Cohenovou

Zatčení a proces

Kontext

1947 Generální prokuratura sestavila seznam podvratných organizací

1947 Výbor pro neamerickou činnost zahajuje vyšetřování komunistů v Hollywoodu

duben 1949 v New Yorku začíná proces s vůdci Komunistické strany USA

29. srpen 1949 výbuch první atomové pumy v SSSR;

ve Spojených státech začíná výstavba protiatomových krytů

2. únor 1950 v Londýně zatčen Klaus Fuchs; doznává se

1950 americký Kongres schvaluje zákon o vnitřní bezpečnosti (Internal Security Act)

leden 1950 Alger Hiss uznán vinným

únor 1950 americký senátor Joseph McCarthy obviňuje ministerstvo zahraničí USA z toho, že skrývá komunisty

23. květen 1950 ve Filadelfii zatčen Harry Gold; doznává se

16. červen 1950 v New Yorku zatčen David Greenglass; doznává se

17. červen 1950 v New Yorku zatčen Julius Rosenberg

25. červen 1950 začíná korejská válka

11. srpen 1950 v New Yorku zatčena Ethel Rosenbergová

16.–18. srpen 1950 Morton Sobell unesen z Mexika, převezen přes hranice a zatčen

1. březen 1950 proces s Klausem Fuchsem; je shledán vinným a odsouzen na 14 let

7. prosinec 1950 závěrečné slyšení v procesu s Harrym Goldem; odsouzen na 30 let

1951 vznikla Národní komise pro zajištění spravedlnosti v případu Rosenbergových

6.–28. březen 1951 proces s Rosenbergovými, Sobellem a Davidem Greenglassem; soudí soudce Irving R. Kaufmann:

•
Julius Rosenberg shledán vinným, odsouzen k trestu smrti

•
Ethel Rosenbergová shledána vinnou, odsouzena k trestu smrti

•
Morton Sobell shledán vinným, odsouzen na 30 let

•
David Greenglass odsouzen na 15 let

1952 premiéra filmu I Was a Communist for the FBI (Byl jsem komunista pracující pro FBI); nominace na Oskara

1952 USA odpálily první vodíkovou bombu

1952 popraven spolu s deseti spoluobžalovanými Rudolf Slánský, odsouzený v politickém procesu v Československu

13. říjen 1952 Nejvyšší soud odmítl přezkoumat případ Rosenbergových

19. červen 1953 Nejvyšší soud anuloval odklad popravy nařízený na poslední chvíli soudcem Williamem O. Douglasem poměrem 6 hlasů ku 3

listopad 1952 Eisenhower zvolen prezidentem

5. březen 1953 zemřel Stalin

19. červen 1953 Rosenbergovi popraveni při západu slunce

17. července 1953 podepsáno příměří v Koreji

prosinec 1953 v SSSR popraven Berija

1954 Roy Cohn zasahuje v záležitosti armády; slyšení ohledně McCarthyho vztahu k armádě; senát odsuzuje McCarthyho

1954 Komise pro atomovou energii anuluje bezpečnostní oprávnění J. Roberta Oppenheimera,

Nikita Sergejevič Chruščov pronáší na sjezdu ruských komunistů projev, ve kterém kritizuje Stalina a „kult osobnosti“

1961 Lona a Morris Cohenovi usvědčeni v Anglii ze špionáže; odsouzeni na 20 let

Dějiny případu Rosenbergových od 60. let do současnosti

Kontext

1960 David Greenglass podmínečně propuštěn

listopad 1960 John F. Kennedy zvolen prezidentem

1963 USA a SSSR podepsaly dohodu o ukončení jaderných testů v atmosféře

listopad 1963 atentát na Kennedyho; do úřadu prezidenta nastupuje Lyndon Johnson

1965 vychází kniha Waltera a Miriam Schneirových Invitation to an Inquest

1964–1975 válka ve Vietnamu; vznikají protiválečná, lidskoprávní a feministická hnutí

1966 Morton Sobell se odvolává

1966 Harry Gold podmínečně propuštěn

1968 atentáty na Roberta Kennedyho a Martina Luthera Kinga

1968 policie zasahuje proti protestujícím na národním sjezdu Republikánské strany v Chicagu

listopad 1968 prezidentem zvolen Richard Nixon

1969 Morton Sobell podmínečně propuštěn

1973 vychází kniha Louise Nizera The Implosion Conspiracy

1974 kongres doplňuje Zákon o svobodném přístupu k informacím (Freedom of Information Act)

červenec a srpen 1974 vloupání do komplexu Watergate vedla k Nixonově rezignaci

1975 Michael a Robert (Rosenbergovi) Meeropolovi se dožadují uvolnění vládních spisů týkajících se případu

1975 Morton Sobell publikuje On Doing Time

1975 Meeropolovým vychází kniha We Are Your Sons: The Legacy of Ethel and Julius Rosenberg

listopad 1976 prezidentem zvolen Jimmy Carter

1983 nové vydání Invitation to an Inquest

1983 Ronald Radosh a Joyce Milton v knize The Rosenberg File prohlašují, že Julius byl vinen a Ethel byla jeho komplicem

1987 Michail Gorbačov v SSSR představuje reformy známé jako glasnosť a perestrojka

1989 komunistické režimy ve východní Evropě se hroutí

1991 rozpad Sovětského svazu

říjen 1992 Anatolij Jackov identifikován jako agent KGB s krycím jménem „Jakovlev“

1993 Schneirovým je vydána česká ministerská zpráva o Juliových přátelích Joelu Barrovi a Alfredu Sarantovi

1993–1996 Alexandr Vasiljev získává přístup k vybraným dokumentům KGB

1996 OSN přijímá smlouvu o zákazu jaderných testů

1995 zveřejnění kabelogramů KGB rozšifrovaných projektem „Venona“

1997 Josef Albright a Marcia Kunstel vyprávějí příběh Theodora Halla v knize Bombshell

1999 Vasiljev zveřejňuje přepisy a výtahy z kabelogramů KGB v knize The Haunted Wood, spoluautorem je Allen Weinstein

2001 David Greenglass odvolává svou výpověď proti Ethel v knize Sama Robertse The Brother

září 2001 útoky na mezinárodní obchodní centrum v New Yorku; prezident George W. Bush vyhlašuje „válku s terorismem“

2001–současnost tzv. Patriot Act (vlastenecký zákon) rozšiřuje dohled vlády USA nad občany

2001–současnost vojska USA v Afghánistánu

2002, 2005 oběžník ministerstva spravedlnosti USA povoluje mučení podezřelých z terorismu

2002–současnost osoby podezřelé z terorismu jsou bez soudu drženy ve vězení na Guantánamu

2003–současnost vojska USA v Iráku

2008 Sobell přiznává předání informací nesouvisejících s atomovým výzkumem

2009 zveřejněny Vasiljevovy zápisníky

2009 vychází kniha Špioni autorů Harveyho Klehra, Johna Earla Haynese a Alexandra Vasiljeva

PŘEDMLUVA: DLOUHÁ CESTA

Miriam Schneir

PADESÁT LET zasvětil můj manžel a kolega Walter Schneir studiu případu manželů Rosenbergových. Od roku 1959, kdy jsme se společně pustili do pátrání, jež vyústilo v knihu Invitation to an Inquest (Pozvánka k soudu), až do svého náhlého skonu v dubnu 2009 v 81 letech nikdy nepřestal být fascinován tímto procesem v širším smyslu. Za svou spisovatelskou kariéru se Walter stal autorem mnoha článků a knih zabývajících se politikou, medicínou, přírodovědou, školstvím a právem a také psal beletrii a poezii – vždycky se však se zaujetím vracel k dramatickému příběhu atomových špionů. V posledních letech svého života pracoval na svých „politických memoárech“. Chtěl v nich napsat o svém životě, ale také o případu Rosenbergových, neboť s ním byl nerozlučně spjatý. Kapitoly z těchto nedokončených pamětí tvoří jádro této knihy.

Za ta léta se přátelé občas nahlas podivovali tomu, že se Walter, o němž věděli, jaká je šíře jeho zájmů a jak skálopevně věří v mír a spravedlnost, rozhodl celé desítky let věnovat takovou pozornost jednomu jedinému případu. Proces s Juliem a Ethel Rosenbergovými, který proběhl v roce 1951, v jejich očích bezpochyby představoval událost, jejíž význam v celkovém řádu věcí postupně bledne. Avšak pro Waltera byl tento proces oním příslovečným zrnkem písku, v němž lze zřít celý svět. Chápal, že velké soudní případy – jako Dreyfusova aféra, aféra Sacco–Vanzetti, proces s Mooneym a Billingsem, s chlapci ze Scottsboro a s manželi Rosenbergovými – ztělesňují a vrhají světlo na zásadní události a problémy své doby. Ve svém bádání se tedy nutně zabývá také Velkou hospodářskou krizí, nástupem fašismu a komunismu, vývojem atomové bomby, studenou válkou, érou mccarthismu, antisemitismem, sexismem, problematikou soudního systému, trestu smrti a mnoha dalšími tématy.

Hledání pravdy Walter považoval za povinnost spisovatele. V jeho očích představovalo úsilí dostačující samo o sobě, úsilí, které nepotřebuje žádné další zdůvodnění. Každý posun v poznání, každý nový zlomek poznání poháněl jeho odhodlání vyřešit všechna zbývající tajemství případu Rosenbergových. Nakonec byl spokojen, že svého cíle dosáhl; že se nakonec dozvěděl, co se skutečně stalo – a proč.

* * *

Julius a Ethel Rosenbergovi, obskurní dělnický pár, se stal středem pozornosti v létě 1950, po svém zatčení a obvinění, že byli součástí spiknutí vynášejícího do Sovětského svazu tajné vojenské a bezpečnostní informace. Když si pro ně přišli, žili Rosenbergovi se svými dvěma syny v třípokojovém bytě na newyorském Lower East Side. Jako spousta jiných, kteří vyrostli za hospodářské krize, věřili, že lékem na ekonomické strádání, které viděli všude kolem, je socialismus, a tak se Julius stal členem komunistické strany. Téhož léta také zatkli a označili za Rosenbergova spoluspiklence bývalého Juliova spolužáka z newyorské City College (City College of New York – CCNY). Všichni obvinění prohlásili, že jsou nevinní.

Proces Spojené státy versus Rosenbergovi a Sobell začal 6. března 1951 u federálního soudu v New Yorku na náměstí Foley Square. Venku, kolem impozantní neoklasicistní budovy s vysokými korintskými sloupy, houstla atmosféra studené války: američtí vojáci umírali v Koreji, senátor Joseph R. McCarthy vyhlásil křížovou výpravu proti komunistům ve státní správě a nedávný test sovětské atomové bomby ukázal, že americká města jsou proti takovému útoku, který srovnal se zemí Hirošimu a Nagasaki, bezbranná. Hlavní prokurátor Irving Saypol ve své úvodní řeči podtrhl, v čem je tento případ tak důležitý: obvinil Rosenbergovy z toho, že dokázali „ukrást... jedinou zbraň, která mohla být klíčem k přežití tohoto národa a prostředkem k zajištění světového míru, a sice atomovou bombu“. Soudní síň nemohlo nic izolovat před tehdejším strachem či animozitami.

Nebylo žádným překvapením, že porota hlasovala pro „vinni“. Sobella odsoudil soudce Irving R. Kaufman k třiceti letům vězení za to, že vydal technické informace nesouvisející s atomovým výzkumem. Rosenbergovi dostali trest smrti. Když soudce Kaufman vyhlašoval nad Rosenbergovými rozsudek, prohlásil, že tím, že vydali atomovou bombu do rukou nepřítele ve studené válce o mnoho let dřív, než by ji byl jinak získal, „nepochybně pozměnili vývoj dějin, a to ke škodě naší země“.

Závažnost jejich údajného zločinu plus přísný trest rozpoutaly širokou diskusi a masové protesty. Lidé z mnoha koutů světa vznášeli k průběhu procesu vážné pochybnosti. Skutečně existuje jedinečné a samostatné „tajemství“ atomové bomby? A pokud ano, bylo možné, aby ho lidé bez vědeckého vzdělání „ukradli“? Mohla vůbec porota vynést spravedlivý a nezaujatý verdikt v procesu s politickými radikály v době, kdy Spojené státy bojují ve válce proti komunistické Severní Koreji a Číně a kdy jsou protikomunistické nálady v celé zemi na svém vrcholu? Byl výsledek procesu nějak ovlivněn antisemitismem? Koneckonců Rosenbergovi a Sobell jsou Židé – stejně jako hlavní svědci prokuratury, dva z prokurátorů (Irving Saypol a jeho asistent Roy Cohn) i soudce –, ale v porotě žádní Židé nebyli. A nakonec tu byla otázka dvojího trestu smrti. Nebyl rozsudek nepřiměřený, zejména když ke krádeži atomových informací došlo v době, kdy bylo Rusko spojencem? Bílý dům zaplavilo asi 200 000 žádostí o milost, mezi nimi také od takových osobností jako Pablo Picasso, Jean-Paul Sartre, Albert Einstein, papež Pius XII či dcera Alfreda Dreyfuse nebo sestra Bartolomea Vanzettiho. Prezident Eisenhower však trest odmítl pozastavit. Ethel Rosenbergová (37) a Julius Rosenberg (35) byli popraveni na elektrickém křesle ve věznici Sing Sing v Ossiningu ve státě New York 19. června 1953. Sobell byl poslán do nejtvrdšího federálního žaláře: do věznice Alcatraz.

* * *

S Walterem jsme začali na naší knize pracovat jen šest let po popravě. Pokusit se přezkoumat nejslavnější špionážní případ Edgara J. Hoovera mohlo být tehdy pro dva mladé nezávislé spisovatele s omezenými finančními zdroji poněkud nebezpečné. Bylo nám jasné, že můžeme šlápnout na nohu někomu hodně mocnému, a tak jsme si řekli, že nejlepší bude, když nikomu nebudeme říkat, na čem děláme. Báli jsme se, že kdyby se to doneslo k FBI, našla by si způsob, jak nám v našem bádání zabránit. Byli jsme paranoidní? Jak jsme později zjistili, nebyli jsme dost paranoidní.

Jediným primárním zdrojem nám tehdy na začátku byly zápisy z procesu a odvolací záznamy. Když jsme tyto dokumenty studovali, uvědomili jsme si, že vláda založila obžalobu Rosenbergových na svědectví pouhých dvou osob: Ethelina mladšího bratra Davida Greenglasse, devětadvacetiletého mechanika s maturitou, a jeho ženy Ruth, písařky a ženy v domácnosti. Před soudem Greenglass popsal dvě rodinně-špionská setkání s Rosenbergovými v roce 1945. Prokuratura ho obvinila, že při obou těchto setkáních David – voják na dovolené v New Yorku – předal Juliovi tajné informace týkající se projektu atomové bomby v Los Alamos. Ethel je potom zapsala pro předání Rusům. Ani jeden incident nebylo možné dále vyšetřit, protože se odehrály v bytě Rosenbergových v New Yorku bez jakýchkoliv dalších svědků. Greenglassovi ale také vypověděli, že David jednou předal informace někomu jinému než Juliovi a jinde než u Rosenbergů. Pomysleli jsme si, že tato epizoda by mohla skýtat možnosti pro další průzkum.

Podle výpovědí Greenglassových jim do jejich bytu v Albuquerque v Novém Mexiku zavolal ráno 3. června 1945 muž, nyní známý jako filadelfský chemik Harry Gold. Ruth si byt pronajala, aby ji mohl manžel odvedený do armády v nedalekém Los Alamos o víkendech navštěvovat. Greenglassovi dále vypověděli, že se jim Gold představil heslem obsahujícím jméno Julius a ukázal jim kus etikety z krabičky od želé Jell-O, který pasoval k části, kterou Julius Rosenberg rozřízl a dal jim ji v New Yorku. David předal Goldovi několik rukou psaných poznámek a několik hrubých náčrtků forem na odlévání směrových výbušnin, tzv. výbušných čoček pro roznětku atomové bomby. S těmi se David dobře seznámil při práci v dílně v Los Alamos. Gold Greenglassovým zaplatil 500 dolarů.

Harry Gold byl hlavním svědkem prokuratury. Před tím, než se postavil na místo svědků v procesu s Rosenbergovými, se už doznal, že fungoval jako kurýr pro Klause Fuchse, původem německého fyzika z Anglie, který za války pracoval v Los Alamos. Před porotou při procesu s Rosenbergovými uvedl, že na jaře 1945 mu jeho sovětský řídící důstojník Anatolij Jakovlev nařídil, aby si, až příště pojede do Santa Fe za Fuchsem, udělal menší zajížďku. Touto „extra atrakcí“, jak ji Gold později nazýval, bylo zajet do Albuquerque, aby vyzvedl informace od jednoho vojáka. Gold vypověděl, že mu Jakovlev dal jeho adresu, zalepenou obálku s pěti sty dolary, kus kartičky, co vypadala, jako odstřižená z nějakého obalu od jídla, a heslo „Přicházím od Julia“. Tyto rozpoznávací signály byly jediným důkazem předloženým soudu, který Rosenbergovy – nebo přesněji Julia Rosenberga – spojoval s ruským agentem. Prokurátor Saypol prohlásil, že výpověď Harryho Golda „vytvořila nezbytný článek řetězce, který nesporně ukazuje na vinu Rosenbergových“.

Prokurátor představil na podporu výpovědí Greenglassových a Golda dva důkazní dokumenty: registrační kartu z hotelu Hilton v Albuquerque na Goldovo jméno z 3. června 1945 a bankovní záznamy, ukazující, že Greenglassovi 4. června na svůj účet vložili 400 dolarů.

Na začátku našeho výzkumu jsme se s Walterem dozvěděli, že právní zástupci při přípravě na soudní slyšení Harryho Golda pečlivě vyzpovídali a tento rozhovor si nahráli. Vyžádali jsme si přístup k těmto nahrávkám plus k jakýmkoliv psaným materiálům, které jim Gold předal. Advokáti tlumočili naši žádost svému klientovi, který si tehdy odpykával třicetiletý trest. K našemu překvapení a z důvodů, které jsme se nikdy nedozvěděli, nám Gold dal „bianko šek“. Jen hrstce lidí – zástupcům FBI, senátní podkomisi pro vnitřní bezpečnost a jednomu slavnému novináři – bylo dosud umožněno si tyto záznamy poslechnout. Už samotný fakt, že existují, je vlastně jen málo známý. Pro takové dva nováčky, jako jsme byli my, to byla úžasná věc.

Čeho jsme se nemohli dočkat, bylo, jak Gold svým právníkům popisuje setkání z 3. června ještě předtím, než mohl vědět, co o něm budou vyprávět Greenglassovi. Gold se o této epizodě zpočátku vůbec nezmiňoval. Nakonec pouhý den před tím, než FBI vyzpovídala Davida Greenglasse, … Gold naznačil, že přebíral informace od nějakého vojáka v Albuquerque. Když ho advokát přerušil a zeptal se, zda s tím vojákem použili nějaké poznávací znamení, čekali jsme se zatajeným dechem, co mu Gold odpoví. K našemu úžasu neřekl nic ani o kusu kartonu z obalu od potravin, ani nezmínil jméno Julius. Místo toho řekl, že má pocit, že použil heslo, jehož „součástí bylo nějaké jméno a znělo nějak jako ‚Bob mě poslal‘ nebo ‚Benny mě poslal‘ nebo ‚John mě poslal‘ nebo něco takového“. Bylo to k neuvěření, ale onen „nezbytný článek“, který spojoval Rosenbergovy s Goldovým ruským řídícím důstojníkem Anatolijem Jakovlevem, chyběl.

Jak jsme procházeli záznam o setkání z 3. června, přišli jsme na skutečnosti, které podkopávaly klíčové součásti pečlivě propojených výpovědí Greenglassových a Golda. Zejména nás zneklidňovaly okolnosti kolem Goldovy registrační karty z hotelu Hilton v Albuquerque. Po pečlivém průzkumu jsme došli k přesvědčení, že tato ubytovací karta nevznikla způsobem v hotelnictví obvyklým. Tvrzení prokuratury, že si David Greenglass zapamatoval „tajemství“ atomové bomby a vynesl ho z Los Alamos v hlavě, se nám navíc zdálo naprosto absurdní – víc než cokoliv jiného vystihovalo nevědomost a strach, které provázely první léta atomového věku. Jak narůstala váha všech našich zjištění, usoudili jsme, že nejenže byli Julius a Ethel Rosenbergovi „odsouzeni neprávem“, nýbrž že „byli potrestáni za zločin, který se vůbec nestal“. V nakladatelství Doubleday nám vyšla roku 1965 kniha Invitation to an Inquest. Tím to však rozhodně neskončilo.

V roce 1966 podali právní zástupci spoluobviněného Rosenbergových Mortona Sobella odvolání, v němž využili některé naše poznatky. I když odvolací proces nebyl úspěšný, přiměl prokuraturu poprvé uveřejnit věcný důkaz č. 8, který byl při původním procesu vzat do soudní úschovy a od té doby držen v tajnosti. Tímto důkazem byla skica – doplněná vysvětlujícími materiály –, kterou David Greenglass namaloval po svém zatčení pro potřeby soudu a která byla podle jeho výpovědi přesnou kopií kresby, kterou předal Juliu Rosenbergovi v jeho bytě během své dovolené v září 1945. Mnozí přední vědci, kteří kresbu – u níž bylo uvedeno že „není v měřítku“ – zkoumali, odmítli tvrzení prokuratury, že důkaz č. 8 představuje, slovy Roye Cohna, „samotnou atomovou bombu“. Fyzik Phillip Morrison, bývalý zaměstnanec v Los Alamos, se kresbě zasmál a prohlásil, že je „nejasná a nepřesná“, že není ničím jiným než jen „karikaturou“ skutečného zařízení. Henry Linschitz, který taktéž pracoval na projektu bomby, prohlásil, že Greenglassova data jsou „hrubě nepřesná“, a dodal: „Žádným technologicky použitelným způsobem není možné zhustit výsledky výzkumu za dvě miliardy dolarů do diagramu nakresleného mechanikem s maturitou na jediný list papíru.“

Pro nové vydání Invitation to an Inquest jsme s Walterem dopsali kapitolu, ve které se podrobně zabýváme žalobou z roku 1966 a jejím projednáváním. Kapitolu uzavíráme s poukazem, že „otázky, které Sobellovo odvolání naneslo, zůstaly nezodpovězené; tajné složky ministerstva spravedlnosti zůstaly pod zámkem“.

* * *

Tyto složky zůstaly zamčené, dokud je neotevřelo veřejné pobouření při aféře Watergate. Na naléhavé volání po větší transparentnosti zareagoval odstupující ministr spravedlnosti Elliot Richardson tím, že nařídil, aby se dlouho utajované vládní dokumenty otevřely historikům a dalším badatelům. V prosinci 1974 napsal Walter v New York Times, že Richardsonova direktiva „byla příslibem odpovědí na mnoho otázek ohledně činnosti FBI za éry mccarthismu“. Dodal však, že uběhlo už sedmnáct měsíců a agentura stále neuvolnila ani jedinou stránku k případu Rosenbergových. Během následujícího roku podali synové manželů Rosenbergových Michael a Robert Meeropolovi (jméno adoptivních rodičů) žalobu na základě nově posíleného zákona o svobodě informací.

V sedmdesátých a osmdesátých letech zaujalo mnoho amerických spisovatelů a umělců na případ Rosenbergových a dobu plnou represí, která ho zrodila, nový pohled. Divadelní hra Inquest Donalda Freeda na základě naší knihy se začala hrát na Broadwayi v roce 1970; režii měl na starosti Alan Schneider a Ethel hrála Anne Jacksonová, Julia hrál George Grizzard a hlavního obhájce James Whitmore. Spisovatelé E. L. Doctorow a Robert Coover vytvořili fikční verze případu v románech The Book of Daniel (Kniha Danielova, 1971) a The Public Burning (Upálení přede všemi, 1976). Devadesátiminutový dokument Alvina H. Goldsteina The Unquiet Death of Julius and Ethel Rosenberg produkovala veřejná televize ve Washingtonu D.C. Poprvé se vysílal v roce 1974 a později vyšel i knižně. V básni For Ethel Rosenberg (Pro Ethel Rosenbergovou) napsala v roce 1980 Adrienne Richová, že vzpomínka na Ethel se jí zaryla hluboko do duše: „Tíže smutku / těžko vyjádřit, jak hlubokého...“ Bob Dylan v písni „Julius and Ethel“ nahrané v roce 1983 zpívá: „Když jsou teď pryč, však víš, pravda se může ukázat / jejich vinu se bez pochyb nikdy nepodařilo prokázat“ a „Eisenhower byl prezident, senátor Joe zas král / Mohl sis říkat, cos chtěl – jen pokud jsi nic neříkal.“ Každou sloku zakončil refrénem: „Julius a Ethel, Julius a Ethel.“ V působivém multimediálním díle s názvem Needs of the State vyobrazila Sue Coeová postavu Pravdy upoutanou na elektrické křeslo. Julius a Ethel Rosenbergovi stojí z obou stran kolem křesla, zatímco na galerii vysoko nad popravčí komorou se přihlížející – mezi nimi J. Edgar Hoover, soudce Irving R. Kaufman a Torquemada – chystají zatáhnout za páku.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Manželé, kteří ukradli atomovou bombu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.