Všem lidem,

kteří mi ukázali cestu k závazkům

a záhadám světa.

Především mé babičce.

Koupila mi mou první

průkazku do knihovny.

Několik poznámek ke jménům

a jejich výslovnosti

(Přece chcete, aby se i vaše jméno vyslovovalo správně, no ne?)

Eugène Vidocq – [ežen vidok]

Azincourt – [azenkúr]

Inverness – [invernes]

Drumnadrochit – [dramnadrochit]

Edinburgh – [edinburk] – tak jméno skotského hlavního města vyslovujeme my, ovšem Angličané a Skotové jej čtou [edinbara]

Urquhart – [erkart]

Bridgend pub – [bridžend pab]

Angus – [angus]

Campbell – [kembl]

Alan – [elen]

nemocnice Culduthel – [kaldisl]

nemocnice Muirfield – [mjúrfíld]

Marmaduke Wetherell – [marmadjúk wesrel]

Cornelius – [kornelius]

Franzi – [franci]

Na rozdíl od „oslabeného“ anglického „r“ to skotské, podobně jako české, „drnčí“, vyslovujeme tedy [inverrrnes], [drrramnadrrrochit].

Skupinu „th“ ve jménech jako Culduthel nebo Wetherell správně anglicky vyslovíme tak, že strčíme jazyk mezi zuby (špička kouká ven) a řekneme „s“.

Když se Skotové obracejí na mladou dívku, oslovují ji „lassie“ [lasi] a chlapce oslovují „lad“ [lad], v češtině bychom mohli říci „děvče“ a „hochu“.

Stroj času

1

Přestože to stálo ve tmě, třpytilo se to, jako by na to odněkud dopadalo světlo. Možná to takhle svítí samo od sebe, pomyslel si Fynn. U některých ryb je to běžné, hlavně u těch, co žijí ve velkých hloubkách. A u svatojánských mušek. A u medúz. A taky u nějakých hub, o kterých Fynnovi rodiče natočili televizní dokument. Ale že by dokázaly samy od sebe svítit podivné přístroje stojící v nejtemnějším koutě skladu starožitností, o tom Fynn jaktěživ neslyšel, jenomže když můžou samy od sebe svítit houby, tak je možné úplně všechno.

Fynn se mohl zeptat Cornelia. Ten obvykle znal odpověď na všechno. Ale teď stejně jako všichni ostatní stál před přístrojem a s otevřenou pusou na něj bezradně hleděl.

„Co jsem říkala?“ šeptla vítězoslavně Lena. „Že je to hustý!“

„Strašidelný,“ zamumlal Cornelius.

Fynn s Franzi se na sebe podívali. Jeho sestra-dvojče lehce zavrtěla hlavou. Fynn si myslel to samé. Přístroj je zvláštní, ale strašidelný není. Je…

„Záhadný,“ řekla potichu Franzi.

Lena si posunula letecké brýle s koženým páskem z vlasů na oči. Přístroj ve tmě podivně žhnul a Fynn zahlédl ve sklech brýlí jemný třpyt. Za jedním ze skel se nad růžicí kompasu chvěla střelka. Lena se sklonila a začala si přístroj prohlížet. Kdykoliv si chtěla Lena něco podrobně prohlédnout, nasadila si brýle. Nepotřebovala je, ale vypadalo to efektně.

„Totálně hustý,“ prohlásila. Fynn si všiml, že si od přístroje udržovala tak velký odstup, aby se ho ani náhodou nedopatřením nedotkla.

„Ne, je to strašidelné,“ nedal se Cornelius, který nebyl žádný velký hrdina.

Přístroj sestával z prstence ze zlatě se lesknoucího kovu a dřeva a ze skvostně vyřezávané lavice potažené temně rudou kůží. Prstenec byl spojený s opěradlem lavice a čněl dopředu, takže kohokoli, kdo se pod ním protáhl a usedl na lavici, zcela obemkl. Zdálo se, že se vzduch uvnitř prstence chvěje – jako vzduch nad hořící svíčkou. Ale nikde žádná svíčka nebyla. Na lavici by se vedle sebe klidně vešly tři dospělé osoby – nebo čtyři děti. Fynn pohlédl na ostatní. Jsou čtyři. Mají to…?

Franzi se upřeně dívala na Fynna. Věděl to, aniž by musel vzhlédnout. Často věděl, co jeho sestra zrovna dělá nebo na co myslí. Opačně to bylo úplně stejné. Znovu na sebe kývli. Franzi popošla kupředu a natáhla ruku.

„Já bych na to nesahal,“ řekl Cornelius.

Lena si sundala z obličeje brýle. „Taky bych to nedělala, a už vůbec ne teď,“ prohlásila, přestože ten přístroj ve skladišti objevila právě ona a ona ho taky obdivně označila za „hustý“.

U Leny znamenalo „hustý“ totéž co krásné, fantastické, neskutečně zajímavé. Přátelství s Fynnem, Franzi a Corneliem bylo pro ni „megahustý“. Výrazy pro větší chválu se v Lenině slovníku nenacházely.

Fynn měl stejné nutkání jako jeho sestra-dvojče, toho přístroje se dotknout. Ale Franzi u něj stála blíž. Položila ruku na prstenec.

Chvíli se nic nedělo.

Pak Franzi vykřikla a rukou ucukla tak rychle, až sebou Fynn trhl, Cornelius úlekem vyjekl a Lena poskočila jako klokan. Za jejich zády zazněl drsný hlas: „Co tady pohledáváte? Koukejte vypadnout, nebo bude zle!“

2

Přirozeně že v Mnichově žije spousta dětí. Taky spousta dospělých. Vždyť město má víc než milion obyvatel. Ovšem kdokoli chce znát přesné číslo, musí se zeptat Cornelia Jaeckla, který je něco jako chodící encyklopedie.

Přesto se Fynnovi a Franzisce Gerolsteinovým, Leně Mazaniové a Corneliu Jaecklovi nikdy nepodařilo najít jiné kamarády. Lena, která si občas neodpustila jízlivé poznámky, tvrdila, že je to tím, že připomínají partičku cvoků.

Franzi s Fynnem se za žádné cvoky nepovažovali. Říkali si, že to bude spíš tím, že jejich rodiče byli neustále někde na cestách a odmalička je každé prázdniny vláčeli na ty cesty s sebou. Jak si pak mohli najít nějaké kamarády?

„Vždyť se na to podívejte,“ říkala Lena pokaždé, když na to přišla řeč. „Vy dva máte vždycky stejný názor, a přitom se na něm vůbec nemusíte domlouvat. Šílené, šílené, šílené!“

„A ty zase pořád běháš v těch legračních leteckých brýlích,“ řekl Cornelius. „A vzpomeň si, co jsi nosila dřív. Pirátský šátek a klapku na oku. A předtím tu masku z Benátek, kterou sis pořád zakrývala polovinu obličeje. Proč vlastně? Máš přece dvě oči, které ti skvěle fungují.“

„Protože jsem cvok,“ prohlásila Lena rozjařeně. „A ty jsi o hlavu větší než my všichni, můžeš nosit košile pro dospělé, nejspíš bys nás tři uzvedl jednou rukou, ale přesto máš pořád strach!“

„Já nemám strach, já jsem jen obezřetný,“ opravil ji Cornelius ve snaze zachovat si hrdost.

„Stejně jsi cvok,“ ušklíbla se Lena.

Ovšem hlavní důvod, proč se k jejich partě nikdy nikdo další nepřidal, byl jen jeden. Nikoho dalšího nepotřebovali! Všichni čtyři byli nejlepší kamarádi. Kdo by si mohl přát víc?

Fynnovi a Franzini rodiče měli menší studio na výrobu dokumentárních filmů. Produkovali filmy, sami je režírovali a jejich děti je přirozeně nadšeně podporovaly a o prázdninách jim pilně pomáhaly.

Lenin otec Giuseppe Mazani byl kameraman a točil pro studio úžasné záběry. A zvuk měla v Gerolstein Doks na starost Tanja Jaeckelová. Corneliova maminka.

Protože spolu tak často pracovali, stali se z dospělých blízcí přátelé a jejich přátelství se přeneslo i na jejich děti.

O letošních prázdninách zůstali všichni čtyři výjimečně v Mnichově. Studio Gerolstein Doks dostalo zakázku od Bavorské televize – natočit reportáž o obchodnících se starožitnostmi v mnichovské čtvrti Schwabing, kam se sjíždějí turisté z celého světa. Když tu ale člověk žil a byl zvyklý trávit prázdniny na natáčení na Islandu nebo na Sahaře, v Austrálii nebo v Rocky Mountains, nespatřoval na Schwabingu vůbec nic přitažlivého. A už vůbec ne, když musel trávit čas v zatuchlých skladištích mezi samým starým harampádím.

„Starožitnosti jsou drahocenné předměty z minulých období,“ prohlásil Cornelius. „To není žádné harampádí.“

„Ale když se na to musíš dívat celé prázdniny…“ namítl Fynn.

„… připadá ti to všechno jako totální harampádí!“ dokončila Franci za něj.

„Megaharampádí!“ potvrdila Lena.

Aby toho nebylo dost, téměř celé prázdniny zatím pršelo. V červenci, než prázdniny začaly, bylo tři týdny slunečno a tak horko, že dokonce i surfaři v příšerně ledové říčce Eisbach v Anglické zahradě, největším mnichovském parku, odložili své neoprenové oblečení. Ale teď, na konci srpna, bylo chladno a jako by se už hlásil podzim. Takže zase jednou zcela typické bavorské letní prázdniny! Ještě že v těch ponurých skladištích ten déšť neviděli.

Prázdniny tedy začaly dost nudně, ale pak Lena objevila ten podivný přístroj a postarala se tak o vzrůšo. A teď stál za jejich zády starožitník, který se svými dlouhými šedivými vlasy a mušketýrskými vousy vyhlížel jako jedna z jeho starožitností, a byl rozzuřený jako horská gorila.

3

„Na nic jsme tu ani nesáhli,“ pronesla nevinným tónem Lena.

„Ruce pryč od toho přístroje a zmizte! Vaši rodiče jsou pro dnešek s prací hotovi. Chci tu mít klid!“

„Co je to za přístroj?“ zeptala se Lena. Cornelius, který byl jako vždy ustrašený, neřekl nic a Fynn si ustaraně prohlížel svou sestru a obchodníka ignoroval. Franzi byla najednou strašně bledá a neustále se ohlížela přes rameno, jako by ji někdo či něco pronásledovalo.

Starožitník je odvedl do přední části skladiště, která byla přístupná nakupujícím.

„Co je ti po tom?“ zavrčel.

Dokonce i Lenu starožitníkova nevlídnost zastrašila a už se raději na nic neptala. Děti pomohly naložit do firemní dodávky studia Gerolstein Doks kamery a vybavení. Když se jejich rodiče snažili starožitníka přemluvit, aby jim dovolil u sebe v obchodě natáčet i další den, všimla si Lena, že s dvojčaty není něco v pořádku.

„Co je to s vámi?“

Cornelius překvapeně vzhlédl. Fynn a Franzi se na sebe podívali.

„Když se Franzi dotkla té věci, měl jsem najednou hrozně divný pocit,“ řekl váhavě Fynn. I to patřilo ke zvláštním vlastnostem dvojčat a Lena s Corneliem si na to už dávno zvykli. Častokrát dokázali oba dva velice přesně popsat, co ten druhý cítil. Proto bylo úplně jedno, který ze sourozenců vysvětluje – většinou to byla pravda. „Bylo to jako… jako…“ Fynn se zarazil.

Lena zvedla udiveně obočí. Takhle bezradná dvojčata ještě nezažila. Dokonce i Cornelius si sourozence měřil ustaraným pohledem.

„Jako elektrický šok?“ zeptal se.

„Ne, spíš jako… hmm…“

„Jako závan chladu?“

„Ne, ale…“

„Jako facka?“

„Buď už konečně zticha, Cornelie, a nech ho domluvit!“ okřikla ho podrážděně Lena.

Ale odpověděla Franzi. Měla vytřeštěné oči a ve tváři byla úplně bílá. „Bylo to, jako bych se dotkla něčeho živého,“ zašeptala. „A pak jako by se něco prosmýklo pod mou rukou. Jako kdyby před tebou na malý okamžik stál někdo cizí a podíval se na tebe… a vzápětí zmizel. A ty ucítíš, že do tebe vklouzl jako ruka do rukavice.“

„Megaukrutný!“ pronesla šokovaná Lena.

„Naprosto příšerný,“ řekl Cornelius. „Raději jsi na to neměla sahat. Nakonec to bude ebola.“

Lena protočila oči. „A jak je ti teď?“

Místo Franzi odpověděl Fynn: „Já jsem to taky cítil. A jedno je jisté…“ Dvojčata se na sebe podívala a znovu mezi nimi proběhla kratičká neviditelná komunikace. Franzi přikývla. Fynnovi na holých pažích naskočila husí kůže. „… ať je to cokoli, pořád je to tady.“

4

Další dny musely uběhnout, aniž by si to Franzi uvědomovala. A jak se dostala zpět do skladiště, to také nevěděla. Naprosto zmatená stála opět před podivným přístrojem. Ohlížela se po ostatních, ale byla sama. Nebyl tu ani Fynn a o to větší teď měla strach. Dvojčata podnikala něco odděleně jen zřídka kdy, a už vůbec se uprostřed noci tajně neplížila do cizího skladiště. Že je noc, to věděla – i když nevěděla, odkud to ví. Chtěla zavolat na ostatní, ale nevydala ze sebe ani hlásku.

Přístroj se na povrchu zvláštně leskl a z jeho nitra vycházela podivná záře. Ve chvějícím se vzduchu uvnitř prstence se objevovaly různé vzory, barevné víry, temné skvrny. Franzi to připadalo, jako by ten prstenec byl duhovkou nějakého obrovitého oka a černá zornička v jejím středu jámou, do které se zřítí, jestliže se k ní příliš přiblíží. Zvedla ruku, kterou se předtím dotkla přístroje, ale podruhé už se ji na prstenec položit neodvážila.

Přístroj tichoučce bzučel. Předtím si toho Franzi vůbec nevšimla. Když se člověk zaposlouchal pozorněji, nebylo to ani tak bzučení, jako spíš… šelestění. Ne, ne… šepot. Jako by jí přístroj něco šeptal. Franzi naskočila husí kůže. Ten přístroj pořád dokola šeptal její jméno…

… Franzi…

„FRANZI?“

Dívka se schoulila a vykřikla. Najednou už nebyla ve skladišti, ale ve své posteli. Cítila, že je celá propocená. Vedle ní stál Fynn a vyjeveně na ni koukal. Polkla. Copak se jí to jen zdálo?

„Ten přístroj ve skladišti,“ vykoktal Fynn. „Šeptal moje jméno.“

„Moje taky,“ řekla Franzi. Nemuseli si vysvětlovat, že se jim současně zdálo totéž. Věděli to tak jako tak.

„Byl to příšerný sen,“ řekl Fynn. Posadil se na okraj sestřiny postele. Franzi už mu málem přitakala, ale pak se zarazila. Sice se v tom snu bála, protože před tím přístrojem stála úplně sama, přístroj jako takový ji nijak neohrožoval. Celé to bylo strašidelné, to ano, ale ten přístroj spíš volal o pomoc, než že by jí chtěl nějak ublížit. Pokud by jí takový přístroj vůbec mohl ublížit.

S Fynnem se na sebe podívali. Fynn pokrčil rameny.

„Třeba za to může měsíc,“ prohlásil. „Maminka říkala, že pozítří je úplněk. To se pak prázdná noční obloha plní těmi nejpodivnějšími sny.“

Franzi si opovržlivě odfrkla.

„No tak jo,“ povzdechl si Fynn rezignovaně. „Za pokus to stálo, ne? Já si taky myslím, že… že…“

„… nás to volá,“ dokončila větu Franzi. Naskočila jí husí kůže.

„Ale teď už mě fakt bere hrůza,“ řekl Fynn. „Vrátím se do postele a zahraju si Minecraft. Stejně už neusnu.“

Když vstal, něco s bouchnutím spadlo na zem. Sehnul se, aby to zvedl. Franzi slyšela, jak ve tmě hmatá po podlaze.

„Měla jsi v posteli tužku,“ řekl po chvilce. „Obyčejnou tužku. Buď ráda, že je úplně tupá, jinak by ses o ni ve spánku klidně mohla píchnout do zadku.“ Položil tužku na noční stolek. „Proč jsi vlastně měla v posteli tužku?“

„Já jsem žádnou tužku v posteli neměla,“ odsekla Franzi. Ale zmocnilo se jí podivné tušení. Rozsvítila lampičku na nočním stolku. Světlo dopadlo na její polštář a na stěnu vedle postele.

„Ach ne!“ vyjekl Fynn ve stejném okamžiku jako Franzi.

Franzi vylezla z postele. Pryč odsud, byla její první myšlenka. Pak se ale zase uklidnila. „Pojď, podíváme se k tobě,“ řekla bratrovi.

Fynn stál v uctivé vzdálenosti od postele. „Ty myslíš…?“

„Já nevím. Pojďme se podívat.“

Ve Fynnově pokoji našli totéž. Nebylo to napsané tužkou, ale fixem. Ležel ve Fynnově posteli s roztřepenou špičkou a udělal na prostěradle obrovskou skvrnu. „Za to mě mamka zabije,“ povzdechl si Fynn. Ukázal na stěnu vedle polštáře. „A za tohle taky.“

Franzi četla stále dokola, co tam Fynn napsal. Musel to udělat ve spánku. Stejně jako Franzi – na stěně vedle polštáře byla napsaná naprosto stejná slova.

Byla to jména. Načmáraná na zeď, zatímco oba dva spali. Franzi musela ve spánku dokonce vstát a přinést si tužku z psacího stolu. Ale nemohla si na nic vzpomenout. Už potřetí jí na celém těle naskočila husí kůže. Fynn se zachvěl, pokrčil rameny, zkřížil paže na prsou a celý se schoulil.

Na stěně bylo napsáno pět jmen, která se pořád dokolečka opakovala, dokud se nevypsala Franzina tužka a úplně neroztřepil Fynnův fix.

Franzi.

Fynn.

Lena.

Cornelius.

Franzi Fynn Cornelius Fynn Franzi Lena Lena Cornelius.

Fynnfranzilennacornelius. Fynnzinacornelenanzius.

A mezi tím vším jedno cizí jméno: Vidocq.

Vidocq.

VIDOCQ!

5

„Kdysi existoval jeden Eugène Vidocq,“ prohlásil Cornelius další den. Všichni kamarádi se sešli v domě Gerolsteinových. Jejich rodiče natáčeli někde jinde. Starožitník, v jehož skladišti stál přístroj, jim dál natáčet nepovolil. Všichni čtyři seděli na Fynnově rozestlané posteli. „Vygoogloval jsem si ho. Eugène François Vidocq.“ Dokonce vyslovil jméno dokonale francouzsky. Hustý, pomyslela si Lena. Co ten kluk všechno neví!

„A co je to za týpka?“ zeptala se Lena vzápětí.

„Především je už sto padesát let mrtvý,“ odpověděl Cornelius.

„Megahustý,“ vyhrkla Lena ohromeně.

„Byl to nejslavnější detektiv na světě,“ pokračoval Cornelius. „Vymyslel kriminální policii.“

„Nejslavnější detektiv na světě byl James Bond,“ namítla Lena.

Cornelius si hlasitě povzdechl. Ozval se Fynn: „Ne, Sherlock Holmes.“

„James Bond je přece tajný agent,“ řekla Franzi.

„A to je něco jiného?“ zeptala se Lena.

„Téměř všechny známé postavy detektivů byly vymyšlené podle skutečného Vidocqa,“ řekl Cornelius. „Včetně Sherlocka Holmese.“

„A Jamese Bonda.“

„Nee! Ten ne!“ odsekl Cornelius netrpělivě. „Mluvíme tu o skutečném člověku, a ne o postavě z filmu nebo knížky!“

„Jen počkejte, najdu si na Googlu Jamese Bonda a pak vám ukážu,“ zamumlala Lena naštvaně.

„Otázkou zůstává, proč jste jeho jméno naškrábali ze spaní na zeď, když jste o něm jaktěživi neslyšeli,“ přemýšlel nahlas Cornelius.

Dvojčata pokrčila rameny. Poté řekla Franzi: „Já si myslím, že to nějak souvisí s tím přístrojem.“

Lena odstrčila stranou dva polštáře, které Fynn opřel o zeď, aby skryl škrábanici před rodiči. „Stejně to nepůjde odstranit,“ řekla Lena. „Vaši budou muset tu zeď znovu vymalovat.“

Ale zase ji nikdo neposlouchal. „S přístrojem?“ zeptal se Cornelius „Proč myslíš?“

„Bylo to, jako by nás ta věc volala,“ vysvětloval Fynn a dodal: „Samozřejmě, že myslím ve snu.“

Cornelius se zamyšleně vyptával dál. „Proč vás to volá zrovna teď? Podle všeho to tam nestojí od včerejška.“

„Třeba je to kvůli tomu, že jsem se jí teprve teď dotkla,“ řekla Franzi.

„To je naprosto…“ začal Cornelius.

„Hele,“ přerušila ho Lena netrpělivě, „hlavně nezačínej s tím, že je to strašidelný!“

„Chtěl jsem říct, že je to superhustý,“ prohlásil Cornelius dotčeně.

„Aha,“ ušklíbla se Lena. „Ale teď už je to megahustý.“

„Co budeme dělat?“ zeptala se Franzi.

„Sežeňte gumu a zkusíme to z té zdi všechno vygumovat,“ řekla Lena. Pak se soucitně podívala na Fynna a dodala: „Ovšem ty jsi vyřízený. Nejvyšší čas, aby sis vymyslel nějakou pořádnou výmluvu.“

„A co s tím snem?“

Lena mávla rukou. „Co s ním chcete dělat? Jít k tomu starožitníkovi a ten přístroj od něj koupit jen proto, že jste měli divný sen?“

„Ale zdálo se nám současně to samé.“

„Vy pořád něco děláte současně,“ odpověděla Lena. „Prostě na to celé zapomeňte. Sen je sen, probudíš se, je den, říkávala moje babička.“

„A ten divný pocit, co jsem měla, když jsem se té věci dotkla…?“ zeptala se Franzi.

Lena její otázku ignorovala. „Tak kde máte nějakou gumu?“

6

Další noc se Franzi zdál znovu sen. Opět stála ve skladišti před přístrojem. Ale když se podívala stranou, uviděla Fynna. Tentokrát nebyla sama.

„Je to jen sen,“ řekl jí Fynn. „Tentokrát to vím. Ale proč se nemůžu probudit?“

„Protože to nedovolím,“ pronesl hlas za jejich zády.

Vyděšeně se otočili. Před nimi stál jakýsi muž. Oblečený byl do staromódního obleku, přes něj měl přehozený dlouhý plášť se zvednutým límcem a kolem krku bílou stuhu s mašlí místo kravaty. Byl dost starý a dost tlustý. Měl bílé vlnité vlasy, na současnou dobu příliš dlouhé, chlupaté licousy mu rostly až k dolní čelisti. Široce se na děti usmíval a jeho úsměv působil natolik přátelsky, že zmírnil i jejich úlek z toho, jak nečekaně se objevil.

„Kdo jste?“ zeptal se Fynn.

„Jak to mám vědět?“ zeptal se muž. „Je to přece tvůj sen,“ a mrkl na Fynna.

„Je to náš sen,“ opravila ho Franzi. „A vy nad ním máte kontrolu. Vy jste pan Vidocq, že jo?“

Muž se uklonil. Usmíval se ještě víc. „To nebylo špatné,“ řekl. „Máte rychlý úsudek. Ne, že bych snad od vás čekal něco jiného.“

„Jak to děláte? Jak to, že můžete být v našich snech?“ Franzi polkla. „Vždyť vy jste… mrtvý!“

„Jak se to vezme,“ řekl Vidocq. „A co se tvé otázky týká, jak to, že můžu… čekal jsem sto padesát let, než se mezi mými potomky konečně objeví někdo, s kým můžu navázat kontakt.“

„Potomky?“ zeptal se Fynn.

Vidocq rozpřáhl ruce. „Vy jste moji prapraprapravnuci. A to jsem možná na nějaké to ‚pra‘ ještě zapomněl. Ale nevadí.“

„Vy jste náš pradědeček?“ vykřikl Fynn.

„Praprapra…“ opravil ho Vidocq.

„Ale…“

„Pššt. Nemáme moc času. Můžu vás ve vašich snech navštívit jen třikrát do měsíce – den před novoluním, v den novoluní a den po něm. Jeden den už jsem ztratil, když jsem se snažil dostat do vašich snů. Zbývá nám už jen dnešní a zítřejší noc. Všechno vám vysvětlím. Ale na tu nejdůležitější otázku jste zapomněli.“

Franzi nemusela dlouho přemýšlet. „Jak jste to myslel, když jsem řekla, že jste mrtvý, a vy jste odpověděl ‚jak se to vezme‘?“

Vidocq se usmál tak široce, že se mu oči proměnily v uzounké škvírky. „Vy jste doopravdy moji potomci!“ prohlásil pyšně.

„Tak dávejte dobrý pozor. A až všechno pochopíte, budu potřebovat vaši pomoc.“

7

Další den rodiče opět někde natáčeli a všechny děti byly pohromadě. Tentokrát se ale nesešly v domě Gerolsteinových, ale u metra, odkud jely do centra města. Cestou si s hlavami u sebe neustále šuškaly.

„Doopravdy řekl, že je duch?“ zeptal se Cornelius.

„Říkal, že je ta část Vidocqa, která se po jeho smrti nedokázala odpoutat od tohoto světa.“

„Tak to je přece úplně jasný, že je to duch,“ poznamenal Cornelius věcně.

„Super mega hustý,“ prohlásila Lena.

„A nemohl se odpoutat od světa, protože byl nejlepší detektiv všech dob, ale několik záhad přece jen rozluštit nedokázal? Protože nesplnil úkol, pro který žil?“

Franzi přikývla.

„A ty záhady,“ vyptával se Cornelius dál, „nejsou jen tak nějaké obyčejné kriminální případy, které nevyřešil, ale…?“

„Největší záhady v historii lidstva,“ řekl Fynn. „Alespoň tak to řekl.“

„Je trochu nafoukanej, ne?“ prohlásila Lena neuctivě.

„A vy mu máte pomoct ty záhady vyřešit, aby se konečně mohl se světem rozloučit,“ shrnul Cornelius vyprávění dvojčat.

„Tak to je tedy naprosto…“ začala Lena.

Cornelius jí skočil do řeči. „A to všechno proto, že jste jeho potomci. Protože jste první ze všech jeho vnoučat, pravnoučat a prapraprapravnoučat, se kterými může navázat kontakt.“

„Vždyť jsem to říkala,“ odsekla Franzi netrpělivě. „Myslím, že je to kvůli tomu, že jsem se dotkla toho přístroje.“

„Přístroj, pomocí kterého jeho duch…“ Cornelius se pokoušel vzpomenout si, co dvojčata vyprávěla, „nalezl ukotvení ke světu.“

„Hele, nejsme ve škole. Za nějaké odříkávání žádná jednička nebude,“ řekla Lena posměšně.

„Já se to jen snažím pochopit,“ bránil se Cornelius. „Ten přístroj Vidocqovi patřil, když byl ještě naživu?“

„Přesně tak.“

„A k čemu tedy přesně je?“

„To nám neřekl.“

„Nebo jste se moc brzy probudili.“ Lena se drze ušklíbla. Ale všichni tři ji opět ignorovali, což Lenu hrozně štvalo. Snažila se vnést do té děsivé historky o dávno mrtvém detektivovi trochu legrace, ale nikoho to nerozveselilo. Ostatní brali ty divné sny a tajemný přístroj příliš vážně!

Když se Lena opřela, z protější strany na ni pohoršeně hleděla jakási žena. Opovržlivým pohledem přejížděla Leniny letecké brýle, vypasovanou vestu s našitými ozubenými kolečky a cívkami, džíny s dírami na kolenou a pevnými pracovními botami, které jí byly příliš velké.

Lena si nasadila brýle na oči a jednou průhlednou čočkou ženě pohled oplatila. Cítila, jak střelka kompasu v druhé části brýlí tančí, strojeně se usmála a přitom vycenila všechny zuby. Žena protáhla obličej a odvrátila se.

Mezitím se Cornelius vrátil k jádru příběhu. „A jak si ten váš prapraprapradědeček představuje, že ty záhady vyřešíte, když to nedokázal on?“

„Jedno ‚pra‘ by stačilo, jinak se z toho zblázníme,“ povzdechl si Fynn.

„Řekl jenom, že máme jet ke skladišti. Tam se prý dozvíme víc.“

Cornelius se rozzářil. „Třeba je tam někde schovaný superpočítač s megarychlým internetovým připojením a hackerským programem, takže se člověk dostane úplně všude a může tam pátrat! Jestli je to tak, můžete se na mě naprosto spolehnout. Já vám ty vaše záhady rozlousknu.“ Obrátil uctivě oči vzhůru ke stropu vagónu metra.

„A panu Vidocqovi taky!“

„Já si nemyslím, že to bude tak jednoduché,“ zamumlala Franzi.

„Co budeme dělat, až do toho skladiště dojedeme?“ zeptala se Lena.

„Půjdeme za tím starožitníkem a řekneme mu, že teď musí splnit slib, který dal panu Vidocqovi,“ odpověděla Franzi.

„Cože? Tomu týpkovi ze skladu se taky zdá o vašem pradědečkovi?“

„Nemám tušení,“ povzdechl si Fynn. „Ani to nejmenší tušení.“

8

Když děti vešly do skladiště, „týpek ze skladu“ na ně nevlídně vycenil zuby. Franzi se nadechla, ale chlapík zvedl ruku.

„Ticho!“ vyštěkl.

Přešel k jediným zákazníkům v obchodě, jakémusi manželskému páru, listujícímu v kartónové krabici plné starých pohlednic. Už jich měli bokem odložených docela pěknou hromádku.

„Zavíráme,“ prohlásil starožitník.

Manželé překvapeně vzhlédli. „Ach? Mysleli jsme…“

„Teď hned,“ přitvrdil starožitník.

„Pak bychom si rádi vzali tyto pohlednice…“

Starožitník sáhl po hromádce pohlednic, srovnal je, a aniž by se na ně podíval, vrátil je zpět do krabice. „Čemu na slovech ‚teď hned‘ jste nerozuměli?“ zavrčel.

Rozčílení manželé s hubováním opustili obchod. Starožitník za nimi lhostejně zabouchl dveře, zamkl je a pokývl hlavou směrem k dětem. „Jdeme!“

Děti s otevřenými pusami sledovaly, jak ty dva vyhodil z obchodu. Mlčky starožitníka následovaly do zadní části skladiště… do míst, kde byl tajemný Vidocqův přístroj. Než tam došli, starožitník se náhle zastavil a prudce se otočil. Cornelius, který šel za ním jako první, se na místě vyděšeně zastavil a Franzi s Lenou do něj vrazily. Fynn byl o něco pozadu a došel zvolna k ostatním. Všiml si, že starožitníkovo oblečení je nápadně podobné tomu, které měl na sobě Vidocq.

„Takže konečně našel pár hlupáků?“ zabručel starožitník.

„Kdo?“ zeptal se Fynn.

„Vidocq, ten starý darebák.“

„No… máme vám od něj něco vyřídit…“ vykoktal Fynn.

„No jo. Jako kdybych každý den myslel na něco jiného než na slib, který jsem dal v den, kdy jsem tady tu boudu zdědil po svém otci. Boudu – a tu zatracenou věc! Kdo z vás je Vidocqovým potomkem?“

Franzi s Fynnem se mlčky přihlásili. Starožitník přikývl. „Dvojčata,“ zamumlal. „Zvláštní spojení. Lidé, kteří jsou víc než ostatní schopní komunikovat na duchovní úrovni, která spojuje všechny bytosti, a zbytečně nežvaní. To je jasné.“

Vykročil a vedl je k přístroji. „Co myslíte, že to je?“ zeptal se.

„Něco, co ukotvilo Vidocqova ducha v tomto světě?“ zopakoval Fynn slova, která mu ve snu řekl detektiv.

Starožitník si odfrkl. „Propána, to je ale zašmodrchané. Ale budiž, částečně to funkci toho přístroje vystihuje.“ Přiblížil k sobě palec a ukazováček, až vznikla maličká mezírka. „Ale jenom takhle. To ostatní… je největší zázrak na světě!“ Náhle zazněla z jeho hlasu pýcha. „Dámy a pánové, dovolte, abych vám představil stroj času Pierra Hanselmanna!“

Cornelius hlasitě vydechl. Ostatní byli tak ohromení, že ze sebe nevypravili ani hlásku. Fynn si v duchu pomyslel, jak strašně složitý musí být takový stroj času, když schopnost udržet v tomto světě ducha dávno zemřelého muže představuje jen zlomek jeho schopností.

Lena si vzpomněla na jméno, které zaslechla od rodičů při přípravách natáčení v tomto obchodě. „Vy jste pan Hanselmann!“ řekla.

Starožitník se hluboce uklonil. „Edgar Hanselmann. Praprapra – co já vím kolikrát ještě ‚pra‘ – vnuk Pierra Hanselmanna. Největšího vynálezce na světě. Objevitele Hanselmannova paradoxu, Hanselmannovy rovnice a Hanselmannovy tangenty.“

„Co to všechno je?“ zeptal se Cornelius.

Edgar Hanselmann se zarazil. „Nemám tušení. Ale to všechno je zapotřebí k tomu, aby stroj času fungoval.“

„Jestli ten stroj času vynalezl váš pradědeček, co s tím má společného pan Vidocq?“ zeptala se Franzi.

Jako kdyby se Hanselmann ještě o trochu zmenšil. „Ehm… tedy… Pierre Hanselmann vynalézal jen tak bokem.“

„A co bylo jeho hlavní povolání?“

„Byl to bankovní lupič.“ Hanselmann popotáhl nosem. „A není na tom nic k smíchu. Můj pradědeček byl bankovní lupič a váš pradědeček ho dopadl. A ten stroj času… původně vůbec nebyl myšlený jako stroj času, ale jako prostředek k procházení zdí. Například k procházení zdí, za kterou byly pokladny a trezory.“

„Teleportace!“ vykřikla Lena nadšeně. „Jako ve Star Treku!“

„Fungovalo to?“ zeptal se Fynn.

„Ne,“ zabručel Hanselmann kysele, „jinak by Vidocq mého pradědečka nikdy nechytil. Pierre postavil přístroj do starého sklepa vedle trezorové místnosti největší pařížské banky, usedl do něj a zapnul ho. Když do sklepa přišel Vidocq, přístroj byl zapnutý, bzučel, vzduch v prstenci hrál všemi barvami jako duha – a Pierre nikde. Po chvíli se Vidocq rozhodl zariskovat a zatáhl za páku. Tím přístroj vypnul a kde se vzal, tu se vzal, objevil se můj pradědeček a byl úplně bez sebe. V kabátě měl zabodnutý šíp – další měl v zadnici, ale toho si všiml až později – a prosil Vidocqa, aby ho zachránil, protože se právě vrací z obrovské bitvy a pronásledují ho francouzští rytíři a střílejí po něm britští lučištníci. Zkrátka mu šli po krku úplně všichni. Po chvíli si společně s Vidocqem uvědomili, že nevymyslel žádnou transportní jednotku, ale úplným omylem stroj času, který ho nepřenesl do trezorové místnosti sousední banky, ale doprostřed bitvy u Azincourtu.“

„Ta se odehrála v roce 1415,“ řekl Cornelius. „Byla to bitva ve stoleté válce mezi Francouzi a Angličany. Angličané vyhráli.“

„Odkud všechny tyhle věci víš?“ vyhrkla Lena. Cornelius pokrčil rameny.

Hanselmann si Cornelia nedůvěřivě změřil, ale pak pokračoval. „Vidocq nechal mého pradědečka běžet; místo aby ho zavřel do vězení, požádal ho, aby na stroji času pracoval dál. A chtěl po něm slib, že mu se strojem času přispěchá na pomoc, kdykoli ji bude potřebovat. Buď sám Pierre – nebo jeho syn – nebo jeho vnuk – případně jeho pravnuk… a tak dále.“

„To se váš pradědeček takovému přání vůbec nedivil?“ chtěl vědět Fynn.

„Nevím. Když se mě ptáte, myslím si, že si s Vidocqem byli v něčem podobní. Oba to byli blázni – a v nitru svých srdcí šibalové. Jste si jistí, že to chcete udělat?“

„Co?“ zeptala se Franzi.

Hanselmann obrátil oči v sloup. „Přece vyřešit Vidocqovy záhady!“

Fynn s Franzi se na sebe podívali. Nadechli se. Ale k Fynnovu překvapení nezazněly dva hlasy, ale čtyři. Ty dva další patřily Leně a Corneliovi. Všichni najednou řekli: „Ano.“

„Myslím, že si vůbec neuvědomujete, do čeho se to pouštíte.“

Ale Cornelius mu odporoval. „Ale jo, já myslím, že jo.“ Rozvážně se pousmál. Málokdy se stalo, aby dal Cornelius nějakému dospělému pocítit, kolik toho zná. Musel si tedy být velice jistý. „Když váš pradědeček sestrojil stroj času, pak určitě vynalezl i jiné věci. Například nějaký superpočítač, na který bychom se mohli odevšad připojit a zjistit, jak to s těmi záhadami je. Takže mi ukažte, kde ten počítač je, a všechno je vyřešené.“

Hanselmann se zeptal: „Myslíš superpočítač, ke kterému se stačí posadit a zapnout ho, pak budeš chvíli surfovat na internetu, tu a tam něco otevřeš a šupito presto přijdeš na všechno, na co nepřišel Vidocq za celý svůj život a ani za dalších sto padesát let jako duch?“

„Přesně ten,“ odpověděl Cornelius.

Hanselmann začal pomalu tleskat. Znělo to legračně, posměšně a hodně opovržlivě. „Ty jsi supermozek celé téhle party, že jo?“ zeptal se.

„Přesně tak, jestli to tedy chcete vědět,“ vykřikla Lena nepřátelsky.

„Přítelíčku,“ řekl Hanselmann, „žádný superpočítač neexistuje. Všechno, co je k dispozici, je tady.“ Ukázal na stroj času. Pak si očividně ještě na něco vzpomněl. „A ještě tohle.“

Sehnul se a otevřel záklopku na noze lavice. Z přihrádky vylovil obálku z tlustého žlutého papíru, zapečetěnou několika červenými pečetěmi. Nehtem palce pečeť rozlomil, z obálky vyndal dopis a rozevřel ho.

Franzi zahlédla, že první stránka dopisu je hustě popsaná. Místy na zadní stranu prosákly inkoustové kaňky. Co je tam napsané, ale nepřečetla. Hanselmann do dopisu nahlédl, nespokojeně zabručel, z kapsy vylovil brýle a nasadil si je. Rychle psaní přelétl. „Aha!“ zamumlal. Hned poté: „Myslel jsem si to!“ Pak: „Propána!“ Dopis obrátil, aby se podíval, jestli na zadní straně není ještě něco napsané. Vzápětí nechal ruku s dopisem klesnout. „Jste si jistí, že to chcete udělat?“ zeptal se ještě jednou a tentokrát to znělo spíš ustaraně než posměšně.

„Co musíme udělat?“ vykřikla Franzi.

Hanselmann pokrčil rameny. „S každou záhadou je spojené nějaké místo – a datum. Můžete ji vyřešit, jen když tam budete. Na tom místě. Ve správný čas.“

Fynn, kterému bylo jasné, kam to všechno spěje, už od chvíle, kdy Hanselmann vyprávěl svůj příběh, se zhluboka nadechl. Ani se na sestru nemusel dívat, aby věděl, že to došlo i jí. „Tak moc nebezpečné to zase být nemůže,“ prohlásil. „Náš pradědeček byl policista. Určitě by nechtěl, aby se nám něco stalo.“

„Co nemůže být nebezpečné?“ zeptal se Cornelius nervózně.

„Cestovat strojem času tam, kde je třeba vyřešit záhadu,“ odpověděl Fynn.

Lena poplácala Cornelia po rameni. „Tak, a teď si přeješ, abys předtím neřekl tak rychle ‚ano‘, že jo!?“ Poté polkla. „Já si to tedy přeju…“

„Nemusíte jít s námi,“ řekla Franzi. „Už jste nám stejně hodně pomohli.“

„To si děláš srandu?“ vykřikla Lena. „To je to nejhustější, co jsem kdy slyšela. A tyhle prázdniny jsou to nejpošahanější, co jsem kdy zažila! Takže pojďme zažít to největší dobrodružství, které kdy existovalo!“

„Ale…“ začal Cornelius.

Hanselmann si dopis znovu přečetl. „Píše tu, že stroj času je možné nastavit tak, že vás dopraví tam, kde vás čeká poslání, a také tam na vás počká.“

„Ten dopis psal náš pradědeček?“ zeptal se Fynn.

„Oba – on i můj pradědeček. Pierre Hanselmann tam napsal návod, jak se stroj obsluhuje. A Vidocq připsal dolů první záhadu.“

„Kolik těch záhad vlastně je?“

„To tu nestojí. Začněte nejdřív s tou první…“

„A co je ta první záhada?“

Hanselmann přimhouřil oči. „Přijmete ten úkol, nebo ne?“ Díval se z jednoho na druhého. Fynn, Franzi a Lena přikývli. „A co mistr supermozek?“

Cornelius polkl. „Tedy já…“

„Dobrá, ty ne. To je v pořádku. Tam, kam musíte, stejně nejsou žádné počítače – cesta vede do minulosti. Byl bys tam zoufale ztracený, kamarádíčku. Vy ostatní – přijďte znovu dnes večer. Do té doby bych měl uvést tady tu věc do provozu. Jestli to chápu správně, čas v přítomnosti ubíhá stejně rychle jako čas, který budete v minulosti potřebovat k vyřešení záhady. Máte nějakou výmluvu pro rodiče, aby vás nepostrádali?“

Fynn a Franzi hleděli na Cornelia, který se najednou div nerozplakal. Franzi dostala nápad. „Jednoduše jim řekneme, že přespíme několik nocí u Corneliovy babičky. Corneliova máma s ní nemluví, protože ji považuje za…“

„… nezodpovědnou, praštěnou starou škatuli,“ dokončila Lena a zašklebila se. „Jenom proto, že nás loni svezla na své motorce.“

Fynn dodal: „No jo, jenomže nás nabrala všechny najednou… dva na zadní sedačku a dva do sajdkáry…“ Ale zakřenil se stejně jako Lena, když si vzpomněl jak na onu jízdu, tak na Corneliovu babičku v černém koženém oblečení.

Hanselmann se neusmíval. Vypadalo to, že ho vysvětlování dětí rozčiluje úplně stejně jako doposud všechno.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Poslední tajemství – Záhada jezera Loch Ness.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.