R. D. Rosen

SUCH GOOD GIRLS:

THE JOURNEY OF THE HOLOCAUST´S HIDDEN CHILD SURVIVORS

Copyright © 2014 by Richard D. Rosen

Published by arrangement with HarperOne, an imprint HarperCollins Publishers

All rights reserved

Translation © Vít Mlejnek, 2016, 2021

ISBN 978-80-242-7412-6

Na památku maminky a tatínka,

kteří tu stále zůstávají se mnou.

Každý samozřejmě dobře zná příběh Anne Frankové,

Anne Franková však holocaust nepřežila,

zatímco my naštěstí ano. Dalo by se říct,

že jsme prostě měli štěstí – a právě proto

jsme až dosud víceméně mlčeli.

Ed van Thijn, tehdejší starosta Amsterdamu,

v zahajovacím proslovu Kongresu ukrývaných dětí,

který se uskutečnil v Amsterdamu v roce 1992

Žilo by se nám snáze, kdybychom si stále

nemuseli pamatovat.

Výpověď člověka, který přežil holocaust,

v dokumentárnícm filmu Four Seasons Ladge

Poznámka k autentičnosti

Osobní příběhy tvořící jádro této knihy vycházejí výhradně ze slov samotných hrdinů – ať už zachycených v korespondenci, rodinných dokumentech, dalších písemných pamětihodnostech nebo v rozhovorech pořízených autorem. Nic jako dokonalá vzpomínka samozřejmě neexistuje; běh času páchá škody i na hezkých vzpomínkách, natož na vzpomínkách natolik traumatických, že se ještě dnes vymykají našemu chápání.

Lidé, kteří na vlastní kůži zažili skrývání, a nějak se jim podařilo přežít, aby svůj příběh mohli vyprávět – například tři ženy v této knize –, se ve svém vyprávění nevyhnutelně tu a tam zadrhnou, paměť je prostě zradí. V takových případech jsem se pro další podrobnosti nebo objasnění obracel k historickým pramenům. Některé skutečné události jsem obohatil o pravděpodobné detaily a dialogy založené na vzpomínkách mých hrdinů a na konzultacích s nimi. Jinak jsem ale popisované události, detaily a emoce nijak nepřikrášloval a nic si k nim nepřimýšlel.

Poznámka ke jménům

hlavních postav

Tato kniha vypráví o osudech tří žen, které v dětství musely přijmout nová jména, aby přežily holocaust. Kdykoli to bylo možné, snažil jsem se používat jejich původní jména. Jelikož však ne vždy bylo možné tak učinit a přitom zachovat celistvost jejich příběhů, níže naleznete stručný klíč ke jménům hlavních hrdinek knihy.

SOPHIE se narodila v roce 1937 v tehdy polském (dnes město leží na Ukrajině) Lvově jako Selma Schwarzwaldová, byla jediným dítětem Laury a Daniela Schwarzwaldových. V roce 1942 Selma s matkou z lvovského ghetta uprchly s falešnými doklady a novou identitou. Ze Selmy se stala Žofie Tymejková, polská katolická dívka bez otce, a z Laury Bronislawa Tymejková, její ovdovělá matka. Matku i na následujících stránkách dál nazývám Laurou (ačkoli pro svoje okolí byla Bronislawou), pro dceru ale používám její nové jméno, Žofie. Laura a Žofie se usadily nejprve v Krakově a poté ve městě Busko-Zdrój ve středním Polsku. V roce 1944 se k nim připojila Lauřina mladší sestra, které říkaly Putzi, žila však pod falešným jménem Xénie Osobová, s domáckou přezdívkou Nusia.

Laura a Žofie po válce odešly do Londýna, kde dál žily pod falešnými „katolickými“ jmény. V roce 1953 získaly britské občanství. Laura jim poté jako nové příjmení vybrala jméno Turnerová a Žofie svoje jméno poangličtila na Sophie Turnerová. Na tom se nic nezměnilo až do sňatku s Davidem Zaretskym, kdy se stala (a dodnes zůstává) Sophií Turnerovou-Zaretskou.

FLORA se narodila v roce 1936 v italském San Remu jako jediné dítě československých rodičů. Po smrti otce, který zemřel na tuberkulózu v roce 1937, se Flora a její matka Stefanie v roce 1939 na útěku před Mussolinim přestěhovaly do francouzského Nice. Stefanie v roce 1943 – po obsazení dosud neokupovaných částí Francie nacisty koncem předchozího roku – neunikla deportaci do koncentračního tábora, krátce předtím ale Floru svěřila do péče řádovým sestrám, které dívku překřtily na Marii Hamonovou. Později se vrátila k původnímu křestnímu jménu a už natrvalo přijala příjmení Hogmanová, podle páru, který ji v roce 1943 ukryl ve svém domě na jihu Francie a po válce adoptoval. Po úmrtí adoptivní matky v roce 1956 a adoptivního otce v roce 1958 se přestěhovala do New Yorku, kde dosud žije jako Flora Hogmanová.

CARLA se narodila v roce 1929 jako Carla Heijmansová. Válku s rodinou přečkala v úkrytu, ale jméno si nezměnila až do roku 1949, kdy se provdala za Eda Lessinga. V tom okamžiku se stala, a dodnes zůstává, Carlou Lessingovou.

Úvod: Proč se tato sederová večeře liší od všech ostatních?

Koncem března 2010 mě jedna kamarádka pozvala na slavnostní sederovou večeři připomínající vyvedení Židů z egyptského otroctví, pořádanou v Greenwich Village v rámci Pesachu, „Svátku nekvašených chlebů“, jednoho z nejvýznamnějších a nejstarších židovských svátků. Byl to jeden z oněch sederů obvyklých v okruhu manhattanských Židů, již se v průběhu let zbavovali vrstev svého judaismu, až jim zůstalo jen hrdé kulturní jádro. Byli jsme Židé, kteří zběhli daleko od pravidelných šábesových večeří, synagog a přechodových rituálů v podobě bar micva pro chlapce a jeho obdoby pro dívky bat micva, již se však nadále v době Pesachu scházeli k sedarové večeři coby jedinému „nepotopitelnému“ rituálu naší židovské výchovy. V této jarní době tedy znovu nadešel čas oživit halasné sedery našich dětství a oslavit vysvobození Židů z egyptského otroctví, stejně jako všechny svobody, jež jsme v tomto nejžidovštějším velkoměstě v nejsvobodnější zemi světa brali už jako samozřejmost.

Naše desetičlenná skupina se usadila kolem dlouhého stolu v bytě na západní Dvanácté ulici, za jehož klasickými křídlovými okny právě pučely stromy. Osobně jsem všechny pozvané neznal, tvořili jsme však z mnoha podobných příležitostí dobře známou sortu sečtělých, distingovaných, sekulárních a neformálně oblečených obyvatel Manhattanu, jako vystřižených z filmů Woodyho Allena: ředitel kabelové televize, šéfredaktor novin, právnička, realitní makléř, lékař. Věkové složení bylo stejně pestré, od třiceti po sedmdesát a více let.

Ale jedna osoba u stolu do naší společnosti přece jen poněkud nezapadala – přívětivá žena, která již také překročila sedmdesátku, s andělskou tváří a nakrátko střiženými blond vlasy. Přišla sama a seděla přímo naproti mně, s barevnou šálou volně uvázanou kolem krku. Vyzařoval z ní onen půvab člověka, který jako by se měl každou chvíli rozesmát. Mezi tmavovlasými hosty nevypadala příliš židovsky, rituály slavnostní večeře však zjevně znala velmi dobře a smála se jako všichni ostatní, když jsme si stěžovali na nekonečné čekání na každý další chod jídla, pokradmu uždibovali kousky macesů a usrkávali víno nebo přerušovali naše čtení z pesachové hagady, abychom si postěžovali na nepřesnosti a nepravděpodobné pasáže v této knize zaznamenávající pořadí domácích bohoslužeb během Pesachu.

Její světlá pleť, plavé vlasy a sotva patrný evropský přízvuk, který jsem si nedokázal zařadit, však přece způsobovaly, že z naší společnosti liberálních reformních Židů usazených u stolu něčím vyčnívala. Při první skutečné přestávce během večeře o mnoha chodech – někde mezi nadívanou rybou (gefilte fiš) a kuřecí polévkou – jsem se jí zeptal, kdo je. Pokud mi bylo známo, jednalo se o její první sederovou večeři s námi, a já nechtěl, aby si ve společnosti většinou neznámých lidí připadala nesvá. Odpověděla mi, že se jmenuje Sophie Turnerová-Zaretská, před odchodem do důchodu pracovala jako radiační onkoložka a hostitelka dnešní večeře je její vzdálenou příbuznou.

„Neumím si zařadit váš přízvuk,“ řekl jsem. „Kde jste vyrůstala?“

„V Polsku.“

„Vážně? Tak to si představte, že já jsem poloviční Polák!“ zahlaholil jsem radostí, že máme něco společného. „Z otcovy strany. Varšava. Takže vy jste za války byla v Polsku?“

„Ano,“ přikývla.

„A co jste dělala?“

„Skrývala se,“ odpověděla mi tiše a nevzrušeně, asi stejně, jako kdyby mi vykládala, na jakém filmu byla předchozího večera v kině.

Stačila ta dvě slova a všechny moje předpoklady o její osobě se zhroutily jako domeček z karet. Byla tedy skutečně Židovkou, navíc takovou, jejíž dětství se od dětských let nás ostatních lišilo jako noc a den. Rychle jsem si spočítal, že pokud jí je přes sedmdesát, za války musela být ještě malá holčička.

Pocítil jsem onen nepříjemný nával viny za vlastní privilegovanost, jak se mi stává často, když se setkám s lidmi, kteří v životě neměli tolik štěstí – a to ani nemluvě o někom, kdo se jednoho dne skutečně probudil na špatné straně lůžka dějin. Najednou se mi nějak nedostávalo slov. Byli její rodiče zavražděni? Kolik evropských židovských dětí vlastně přežilo holocaust? Neměl jsem tušení. Věděl jsem jenom tolik, že Sophie vyrůstala na jednom z nejstrašnějších míst lidských dějin, na jakém jste se coby Žid vůbec mohli ocitnout.

Já jsem oproti tomu vyrůstal na jednom z nejbezpečnějších míst, na předměstí Chicaga, které Židům otevíralo pohostinnou náruč přinejmenším od konce dvacátých let. Mí čtyři prarodiče sem v prvních desetiletích dvacátého věku – čtvrtstoletí před nacistickým vpádem do Polska – doputovali z litevského Skuodasu; běloruského Chojniki (Chvanik) a z Varšavy. Moji rodiče, kteří se zde již narodili, vyrůstali obklopeni rodinou v urbanizovaných „štetlech“ (původně označení pro městečko s početnou židovskou populací ve střední a východní Evropě, později i v dalších částech světa) západních čtvrtí Chicaga, aby se v padesátých letech připojili k nově vznikající předměstské diaspoře. Městečko Highland Park, vzdálené nějakých třicet kilometrů severně od Chicaga, svými přehnaně piplanými, privilegovanými dětmi skutečně proslulo. V roce 1960, když jsem chodil do šesté třídy, na město upozornila reportáž – později z ní vznikla celá kniha – novin Saturday Evening Post, nadepsaná „Mazánci z předměstí“. Článek vylíčil několik mých bohatších spolužáků z šesté třídy jako naprostá princátka, včetně jednoho kluka, jenž se údajně svůj školní oběd za pětatřicet centů pokusil zaplatit padesátidolarovou bankovkou.

Kam až moje paměť sahá, jako malého mě vždycky trápila nejpřísnější pasáž sederové bohoslužby, místo, kdy v hagadě přichází řeč na „vzpurného syna“, jednoho ze čtyř typů dětí, jimž musí být vysvětlen příběh Exodu. Vzpurné dítě se ptá: „Co to všechno pro vás znamená?“ A touto otázkou se vylučuje ze společenství. Na to je mu řečeno, že Bůh vyvedl Židy z otroctví, jeho však nikoli; vzpurné dítě nemůže být vykoupeno. Jelikož všechny čtyři děti – moudrý syn, prosťáček, ten, který se ani „neumí zeptat“, a vzpurný syn – mohou reprezentovat aspekty každého já, vzpurný syn promlouval k mé úzkosti z vlastní štěstěny a blahobytu a také k obavě, že coby hošánek vychovávaný v bezpečné ulitě našeho útulného předměstí nejsem dostatečně spojen s pohnutou historií mého vlastního lidu.

Během holocaustu zahynulo šestnáct nebo snad ještě více polských příbuzných z otcovy strany, avšak o těchto přízracích rodinné minulosti – příliš vzdálených a současně příliš početných – se doma skoro nemluvilo. Co jsem tak věděl, jediné osobní a podobně vzdálené pojítko naší rodiny s holocaustem krom toho představoval už jenom dopis, který babička v třicátých letech poslala mému otci z Varšavy, kam se po dvaceti letech strávených v Americe vrátila navštívit svoji matku. Pokud se nepletu, otec nám jej poprvé ukázal, když mi bylo už přes dvacet. „U tety v Berlíně jsem zůstala čtyři dny,“ napsala babička. „Minulou neděli jsem na přehlídce viděla Hitlera. V Berlíně to není tak žhavé, jsem ale ráda, že jsem všechno viděla.“ Její dopis je datován 18. července 1934, přibližně dva týdny po Hitlerově Noci dlouhých nožů, nelítostné, vražedné čistce politických oponentů, příslušníků levice, antinacistů a dalších nepohodlných osob, která upevnila jeho moc.

V dětství a dospívání jsem žádné přeživší neznal.

Nacistické konečné řešení připomínalo temný mrak, který nad našimi hlavami proplul už velmi dávno – nikoli před pouhými pár lety. Někde v dálce jste jej ale pořád mohli zahlédnout, tedy pokud jste se obtěžovali tím směrem letmo pohlédnout. Vzdálenost mezi Amerikou mého dětství a holocaustem už snad ani nemohla být větší. Mezi námi dětmi byl holocaust hlavně předmětem nervózních vtípků („Jez – vypadáš, jako bys utekl z koncentráku“) a rýmovaček, jako byla ta zpívaná na melodii „Pochodu plukovníka Bogeyho“ z filmu Most přes řeku Kwai, jež v různých obměnách kolovala bezpočtem dětských hřišť Ameriky padesátých let:

Hitler měl jednu kulku velikou,

Göring měl dvě vejce malinký

Himmler měl něco s psychikou

a chudák Goebbels měl je jak rozinky

Snaha vykastrovat tyto zrůdy byla bizarním vyjádřením naší vlastní nemohoucnosti tváří v tvář nacistickým zvěrstvům. Nové komediální zobrazování nacismu ve filmech z šedesátých let – od Hoganových hrdinů po Producenty – pomohlo zakrýt nečinnost naší vlastní vlády v prvních letech války a její zlověstné sledování vlastního prospěchu krátce po jejím skončení. Americký Úřad pro strategické služby (Office of Strategic Services, předchůdce CIA) bez informování veřejnosti naverboval nacistického šéfa zpravodajství na východní frontě, Reinharda Gehlena, a tisíce dalších nacistických špionů, často válečných zločinců, kvůli jejich zpravodajským informacím – mnohdy nespolehlivým či zcela vyfabulovaným – na Sovětský svaz. Nacističtí vědci Wernher von Braun a Arthur Rudolph byli v upraveném balení neškodných apolitických vědců vesele přibráni do vzkvétajícího amerického vesmírného programu, ačkoli výrobu jejich raket V-2 v Nordhausenu zaplatilo během války životem více než deset tisíc vězňů přinucených k otrocké práci.

Generál Dwight D. Eisenhower nechal po válce zveřejnit film o zvěrstvech koncentračního tábora, natočený bezprostředně po jeho osvobození. Hollywoodskými režiséry – najatými přímo pro tento účel – natočené záběry se hned v roce 1945 jako týdeníky mihly americkými kiny, po příští desetiletí však většina Američanů zůstala těch nejhorších výjevů konečného řešení ušetřena. Několik kratičkých záběrů nacistických zvěrstev obsahoval pouze kritikou ztrhaný snímek Orsona Wellese Cizinec z roku 1946. Pozoruhodný umělecký dokument Alaina Resnaise z roku 1955 Noc a mlha se uvedení ve Spojených státech dočkal teprve v šedesátých letech. Něčím skutečným se holocaust pro spoustu mých vrstevníků stal až v roce 1961, kdy jsme v Norimberském procesu, snímku, který většině světa předložil nezvratný důkaz o tom, co nacisté napáchali, konečně spatřili záběry židovských těl shrnovaných buldozery. (Živá televizní verze Procesu z roku 1959, uvedená stanicí CBS v rámci cyklu televizních dramat Playhouse 90, neobsahovala žádné dokumentární záběry a s ohledem na sponzora programu, Americkou plynařskou asociaci, v ní chyběly jakékoli zmínky o plynových komorách.)

K vlastnímu zahanbení jsem nikdy s žádným přeživším nemluvil, a teď tu jen půl metru ode mne seděla Sophie jako vyslankyně z dávné katastrofy, se kterou jsem se vlastně v životě nijak zvlášť emočně nepotýkal. Naskytla se mi příležitost, ovšem otázky mi ve ztělesněné přítomnosti tragédie tolika lidí nenaskakovaly snadno. Jak by zněla moje další otázka na Sophii, už tak jako tak nezjistím, jelikož na ni najednou zavolala její sestřenice Alice Herbová, naše hostitelka.

„Sophie, řekni mu o tom medvídkovi. Vyprávěj mu to s tím medvídkem.“

„Dobrá,“ odpověděla Sophie Alici a potom se obrátila ke mně. „Alice ten příběh s medvídkem zbožňuje. Tak dobře. Když jsem se s matkou schovávala v jednom malém polském městě, samozřejmě jsem neměla skoro žádné hračky. Vlastně jsem měla jenom dvě – panenku a malého medvídka, kterého jsem později pojmenovala Uprchlík. Byl to jeden z těch plyšových medvídků od hračkářské firmy Steiff, nechala jsem si ho ale i po válce a provázel mě až do dospělosti. Nyní je vystaven ve washingtonském Muzeu a památníku holocaustu. Kopie udělané podle něj a prodávané v tamním obchodě se suvenýry patří k nejoblíbenějším dárkům.“

„To je úžasné,“ vydechl jsem.

„Pověz mu taky o tom raketoplánu,“ naléhala na ni

Alice dál.

„No tak dobrá, dobrá,“ řekla Sophie s předstíraným rozhořčením a odevzdaně zdvihla ruce nad hlavu, jako by tím sestřenici chtěla zabránit v dalších požadavcích. Vysvětlila mi, že každý americký astronaut mířící na palubě raketoplánu do vesmíru si s sebou může vzít několik osobních předmětů a že velitel raketoplánu Discovery, Mark Polansky, který je napůl Žid a chtěl upozornit na stále palčivou problematiku genocid páchaných i dnes v různých částech světa, si s sebou v roce 2006 na dvanáctidenní misi k mezinárodní vesmírné stanici vzal fotografii dítěte z uprchlického tábora v súdánském Dárfúru a přesnou kopii medvídka Uprchlíka.

„Páni!“ vydechl jsem a ušklíbl se při pomyšlení, jak pitomě musím znít. „To je úžasný příběh. A říkala jste, že Uprchlík byl plyšák od Steiffu?“

„Maličký.“ Sofie podržela palec a ukazováček asi deset centimetrů od sebe.

„To je zvláštní, takového jsem měl taky,“ řekl jsem, patrně nadšenějším tónem, než zrovna taková shoda náhod vyžadovala. „Vlastně ho pořád mám ve skříni s hromadou dalších plyšáků, které jsem jako kluk dostal od rodičů.“ Co mě to jen napadlo, míchat do jejího vyprávění svoje vlastní hračky? Pokoušel jsem se tím snad náš rozhovor dostat na bezpečnější půdu? „Bohužel,“ neodpustil jsem si dodat, „přišel o ruku. A myslím, že mu taky upadla hlava. Vy jste se o toho svého zřejmě starala lépe.“

A bylo pravdou, že medvídek, jehož jsem pojmenoval Beauregard, patřil k nejmilovanějším hračkám mého dětství, které se na rozdíl od toho Sophiina hračkami jen hemžilo. Přišlo mi až tajemně příznačné, že nás se Sophií nespojuje pouze náš judaismus a naše polské kořeny, ale také úplně stejný plyšový medvídek německé výroby.

Ze sederové večeře jsem poté odcházel se Sophiinou e-mailovou adresou. O několik měsíců později už jsem seděl u stolu s prosklenou deskou v jídelně jejího vysoko položeného bytu na Upper West Side, usrkával čaj a vyptával se hostitelky na její dětství, jehož významnou část prožila skrýváním před nacisty ve společnosti své matky a plyšového medvídka. Cítil jsem, že Sophie se ke skládání střípků minulosti, jako by odložené někam do bezpečně uzavřené přihrádky, staví rozpolceně. Když z kartotéky nebo z krabic uložených ve skříni vylovila dokumenty nebo fotografie, připadal jsem si jako někdo, kdo se vnucuje. Ve světle skutečnosti, že moje požadavky na její osobu měly sloužit něčemu, z čeho se snad mohla stát kouzelná inspirativní knížka pro děti, se ono martyrium mohlo jevit schůdnější, avšak Sophiiny občasné protesty – „Je to už tak dávno!“, „Už si vážně nevzpomínám.“ – ve mně i tak vzbuzovaly pocit, že tahám za okraje strupu, který se vytvořil nad starým a bolestným zraněním. Sophie mohla moje literární snažení ukončit jediným slovem, ale neučinila tak, a já ve své hostitelce, pod vrstvami celoživotního potlačování minulosti, cítil pohřbenou slabě pulzující touhu postavit se této minulosti čelem. (Mnohem později mi řekla, že hovořit o tom se mnou vnímala jako „odpovědnost“.)

Napsal jsem pracovní verzi dětské knížky nazvané Uprchlík: Skutečný příběh o jedné dívce, medvídkovi a holocaustu a se Sophií se dál pravidelně scházel kvůli objasnění některých událostí a správné časové posloupnosti. Když jsme se setkali, někdy v jedné kavárně poblíž jejího bytu, snažil jsem se ji zbytečně nezdržovat, a nepřekročit tak dobu, po kterou jsem vítán. Nadále jsem totiž cítil, že ji rafinovaně tlačím ke sdílení dalších podrobností příběhu, o kterém by se za jiných okolností byla ochotna zmínit pouze zběžně, několika stručnými slovy.

Postupem času však již dobrodružství Sophiina medvídka nešla oddělit od nekonečně složitějšího a tragického příběhu, který se sotva mohl vměstnat do několika stovek slov určených šestiletým čtenářům. Asi rok a půl poté, co jsem sederovou večeři mých přátel opouštěl s nápadem na dětskou knížku, jsem si uvědomil, že se vlastně nacházím na mnohem delší a silnější, šťastným řízením osudu nalezené cestě ke knize pro dospělé, knize, jež nakonec obsáhne příběhy tří za války ukrytých a přeživších dětí. Jak se ukázalo, Sophie byla mojí vstupní branou do světa posledních žijících svědků holocaustu, hrstky židovských dětí, jež s velkým štěstím přečkaly druhou světovou válku. V předválečné Evropě žilo 1 až 1,5 milionu židovských dětí, ovšem ve srovnání s třetinou židovských dospělých jich přežilo pouze šest až jedenáct procent. Část z těchto přeživších židovských dětí, jejichž počet se odhadoval na šedesát až sto padesát tisíc, přežila pracovní tábory a tábory smrti, zatímco některé přežily tak, že se samy skrývaly nebo byly někým skrývány.

Nejjasnější důvod, proč mě Sophie a její minulost tak silně přitahují, jsem si ale i tak uvědomil teprve později, když už jsem tuto knihu měl dávno rozepsanou. Čas obou mých rodičů, nyní po dlouhém, produktivním a zdravém životě křehkých devadesátníků, se právě v době oné sederové večeře nachýlil a vstoupil do posledních, strázněmi provázených měsíců. Nikdo je nezavraždil ani nevyhladověl k smrti, zesnuli doma ani ne měsíc po sobě, obklopeni nejmodernější předsmrtnou péčí. I s tímto vědomím jsem se ale musel vyrovnávat se ztrátou maminky a tatínka, dvou nejdůležitějších pojítek s mojí minulostí i židovským odkazem. Tato situace – nákladná a naděje vzbuzující lékařská péče, neustálé přelety mezi Floridou a Chicagem, i těžké domlouvání emotivních rozhodnutí s mými sourozenci – byla plná nových obav. K minulosti jsem přilnul silněji než kdy dřív a litoval nejenom všech restů a nevyřízených záležitostí v našem vztahu, ale také všech otázek, které jsem rodičům nestihl položit. Snažil jsem se porozumět obrovské neprobádané krajině naší rodinné minulosti a docházelo mi, jak strašně málo vlastně svoje nejbližší znám. Koho jiného měl osud u sederové tabule uprostřed tohoto období ztráty a truchlení usadit hned naproti mně než kombinaci náhradního rodiče a učitele dějepisu, někoho, kdo mne mohl spojit s tou samou katastrofou, která se životů mých rodičů prostřednictvím příbuzných dotknula sice nevyhnutelně, ale vzdáleně, a v mém vlastním tak nápadně zcela chyběla.

Sophie mi řekla, že se na dětství dokáže rozpomenout – s pomocí starých fotografií, dokumentů a také dřívějšího rozhovoru, který poskytla svojí sestřenici Alici Herbové – a já jsem podle těchto útržků mohl napsat věrohodnou verzi příběhu, založenou na jejím dětském pohledu na události z let 1942 až 1948. Jak jsem však ten samý příběh měl vyprávět z perspektivy její zesnulé matky, s níž Sophie válečná a další léta prožila? Vzhledem ke zvláštnosti jejich vztahu v průběhu těchto let jsem toužil zachytit především rozpor mezi souběžně žitými skutečnostmi obou žen.

Odpověď přišla jednoho dne, kdy jsem znovu seděl u Sophie doma. Sophie jako obvykle trpělivě opravovala moje chyby a bílá místa v nejnovější verzi příběhu zaplňovala novými útržky informací, které se od našeho posledního setkání uvolnily z mnohem větší masy potlačených vzpomínek. Sophie najednou z jedné krabice vylovila štos strojopisných stránek: „Nevím, jestli vám tohle nějak pomůže, ale matka to napsala jako školní esej, když už jako dáma v letech docházela na univerzitu třetího věku.“

S nadšením jsem ten sedmnáctistránkový rukopis spěšně prolétl. Sophie mi právě podala ekvivalent Rosettské desky (v Egyptě nalezená starověká deska popsaná hieroglyfy a jejich překladem do řečtiny a dalších jazyků) – prostředek, s jehož pomocí jsem Sophiiny dohady o matčině duševním rozpoložení během války i po jejím skončení mohl konečně přetavit do tvrdé měny vzpomínek její matky. Se slohovou prací v rukou jsem se mohl pustit do propojování souběžných, ale přitom tak zoufale oddělených vesmírů, v nichž obě žily.

Příběh Sophiina medvídka, její generace a jedné nesmírně důležité události z roku 1991, která konečně prolomila mlčení někdejších ukrytých dětí, jež přežily holocaust, začíná v roce 1942 v polském (po ruské, německé a opět ruské okupaci během druhé světové války se město stalo součástí Sovětského svazu, dnes Ukrajiny) městě Lvov, kde se malá dívka jménem Selma Schwarzwaldová a její matka Laura chystaly začít žít sice spolu, ale ve dvou naprosto odlišných lžích.

První část
DĚTI

Sophie

Zaklepání na dveře, které se koncem srpna roku 1942 ozvalo v nuzném příbytku rodiny Schwarzwaldových ve lvovském ghettu, znělo, jako kdyby přicházel samotný Mesiáš. Laura Schwarzwaldová se unaveně vyškrábala na nohy. Čas nemilosrdně utíkal a každého, kdo neměl peníze na nákup falešných polských dokumentů – padělaných či skutečných křestních a oddacích listů –, čekal téměř jistý rozsudek smrti. Nacisté, kteří většinu zbývajících lvovských Židů z ghetta již deportovali, nyní slídili po jeho posledních obyvatelích. Všichni Židé stále přežívající v ghettu se ocitli na pokraji smrti. Stačilo sklonit hlavu a viděli všechny, kteří odešli před nimi.

Lauřin manžel Daniel, jenž zastával práci hlídače u tzv. Organizace Todt, jejímž posláním byla výstavba vojenských objektů na území třetí říše, udělal první poslední pro opatření falešných dokumentů a papíry představující jedinou naději celé rodiny teď konečně dorazily. Laura si přimáčkla ruku k prsům, aby nahmatala svazek bankovek ukrytý bezpečně v podprsence, a otevřela dveře.

Vyzáblý muž, který se kolem ní rychle protáhl, měl pod očima kruhy stejně tmavé jako panda a na sobě košili tak ušpiněnou, že její původní barvu šlo už jenom odhadnout. Jeho pásek, ačkoli napevno utáhnutý kolem útlého pasu, sotva držel zamazané kalhoty. Tohle že má být ten člověk s dokumenty? proletělo Lauře hlavou. Tenhle vyhublý, k záhubě odsouzený chlapík, stejně ubohý jako zbytek obyvatel ghetta?

„Kde je?“ zabručel neznámý zamračeně.

„Kdo?“ zeptala se zmateně.

„Nedělejte hloupou. Ten chlápek s papíry. Řekli mi, abych si dokumenty šel koupit sem. Pro moji ženu a dítě.“

Laura zalapala po dechu. Slíbil snad onen Polák dokumenty dvěma různým rodinám? A o co mu šlo – dostat za stejné dokumenty zaplaceno dvakrát? Nevydělávali snad Poláci a Ukrajinci na zoufalé touze Židů po nových identitách už tak dost? Náhlý záchvěv naděje, kterou před chvilkou pocítila, se rychle rozplynul.

„Ty dokumenty patří nám!“ zakřičela na něj.

„Nerozčilujte se,“ opáčil muž arogantně a rozhlédl se po pokoji, v němž se nad posledními roztroušenými kusy nábytku vznášela smrt. „Sednu si a počkám.“

Pohled na tohohle vrásčitého Žida usazeného v křesle s rukama založenými na prsou a ubohým pocitem jakéhosi oprávnění – oprávnění žít také alespoň ještě jeden další den – snášela jen se sebezapřením.

„Ty dokumenty nejsou vaše,“ řekla mu.

„To se ještě ukáže.“

Prosila jej, aby odešel, a ani se přitom nepokoušela skrýt slzy, on si jí ale nevšímal a ve vzdorovitém mlčení dál čekal, zatímco se odpoledne vleklo. Čím asi ještě před pár měsíci byl – lékařem, právníkem nebo obchodníkem jako její manžel? Kdo to mohl poznat? Teď připomínali spíš dvě hladová zvířata, která se navzájem střeží kvůli jídlu, co ještě ani nedorazilo.

Být tak doma její manžel, nesnesl by to; tohohle druhého kupce by bez řečí a otázek vyhodil. Zasáhlo však něco ještě silnějšího než její manžel: osud. Hodina zákazu vycházení pro Židy v ghettu se přiblížila a člověk s dokumenty stále nikde. Muž usazený v její kuchyni s vědomím, že být spatřen na ulici po zákazu vycházení znamená riskovat, že bude zastřelen jako prašivý pes, dál s narůstající nervozitou pohazoval nohou a kontroloval svoje náramkové hodinky.

„Měl byste jít,“ řekla, „nebo budou psi zítra ráno na ulici okusovat vaši mrtvolu.“

Opáčil, že muži s dokumenty dá ještě pět minut.

„A co potom?“

„Potom odejdu a vrátím se pro ně zítra.“

„Nepatří vám. Kdyby byly vaše, čekal byste na něj u sebe doma, ne u nás.“

Muž znovu pohlédl na hodinky. „Goniff!“ zavrčel.

„Zloděj.“ Konečně už to nedokázal snášet ani o vteřinu déle a vstal. „Už vám někdo řek´, že jste vážně kus ženský?“

„Běžte,“ řekla Laura.

Pohodil bradou k něčemu za Lauřiným ramenem. Otočila se a spatřila svoji dceru Selmu, která přišla z vedlejšího pokoje. Byla to světlovlasá, ještě ani ne pětiletá dívka.

„Vaše holčička je také moc pěkná,“ prohlásil muž.

„Hezoučká. Máte štěstí.“

„Ne dokud jste tady. Jděte. Jděte, než někde koupíte kulku do hlavy.“

Požádal ji o kousek chleba.

Vděčná, že cizinec konečně odchází, došla ke kredenci a odlomila kousek dva dny starého chleba.

Dvacet minut po jeho odchodu se ozvalo další zaklepání. Na okamžik zaváhala. Co když se nezvaný host nehodlá vzdát tak snadno, napadlo ji. Tentokrát k ní však přes dveře šeptem promlouval jiný hlas. Otevřela a dovnitř vklopýtal brunátný Polák. Dějiny sice Židům přisoudily roli pohromami snad nejvíce pronásledovaného národa na světě, a v této době to platilo více než kdy dřív, v Lauře ale nyní převážil slavnostní pocit vděku za šťastné načasování mužova příchodu. Polák byl namol opilý, což jako vysvětlení jeho zpoždění bohatě stačilo. Svalil se do křesla, které teprve před chvilkou uvolnil její rival, a chtěl vidět peníze. Laura z blůzky vylovila sjednaný obnos a zeptala se, jestli nejprve může vidět dokumenty.

Muž z vnitřní kapsy kabátu pomalu vytáhl drahocenné papíry, na okamžik s nimi zamával a vrátil je zase zpátky. Potom jí před očima zahrozil ukazovákem, jehož pravidelné pohyby sem a tam připomínaly metronom.

„Nejdřív bych se něčeho napil,“ zamumlal. „Musím pít, abych ten pohled na vás židáky vůbec vydržel.“ Přitom prstem ve vzduchu opsal kruh značící ghetto.

„Potom uzavřeme obchod.“

O každičkou šanci žít o trochu déle se muselo vyjednávat. Laura náhodou v kredenci měla zpola nedopitou lahev – kolik štěstí může mít jedna žena! –, kterou před něj teď postavila. Ušplíchl hlt do špinavé skleničky, kterou mu podala, obsah kopnul do sebe, potom si nalil další sklenku a vypil i ji, přičemž celou dobu pomlaskával. Nic mu nemohlo zabránit, aby prostě vstal a vyklopýtal pryč. Lauřinu úlevu vystřídala úzkost, štěstěna (mazel) ji však neopustila – Polák svoji dávku vodky neustál. Laura se posadila a sledovala, jak se zpíjí do němoty. Potom mu z kapsy vytáhla dokumenty, na jejich místo vložila peníze a čekala, až sebou muž pohne. Jakmile se vrávoravě postavil, podařilo se jí vystrkat ho zpátky na ulici. Do konce života bude vděčna za svoji štěstěnu, ale ta vzpomínka ji bude stejně silně i pronásledovat – její rodina se zachránila na účet jiné rodiny.

Té noci Laura ve světle svíčky znovu a znovu pročítala koupené dokumenty. Skutečný křestní list pro Selmu a oddací list pro ni, oba od stejné rodiny, s daty narození dostatečně podobnými těm jejich. Od toho okamžiku a pro budoucnost, kterou nešlo předpovídat, přestaly Laura a Selma Schwarzwaldovy existovat. Jejich místo zaujaly Bronislawa Tymejková a její dcerka Žofie Tymejková, úplně stejně, jako když tento bídný život v ghettu – vlastně až příliš nejistý na to, aby se vůbec dal nazývat životem – nahradil bohatou a kultivovanou existenci, jíž se Laura a její rodina těšily ještě před pouhými třemi lety.

Vyrůstala se svými rodiči, Minou a Josefem Litwakovými, a čtyřmi sourozenci ve velkém třípatrovém domě s francouzskými okny, zavíjenými ornamenty a dvorem. Dům patřil jejímu zámožnému dědečkovi z otcovy strany, Mošemu, jenž v domě se svojí ženou Sárou žil také. Zdi v jejich prostorném bytě pokrývalo hedvábí, na parketových podlahách ležely tlusté perské koberce, ze stropu jako krápníky visely lustry a Lauřina babička nejraději nosila šaty šité v Paříži a stylové šejtly – paruky nošené ortodoxními vdanými ženami. Hlavním úspěchem a završením judaismu Lauřiných rodičů byla skutečnost, že její otec bankéř a dědeček společně založili svoji vlastní synagogu.

Laura a její manžel Daniel Schwarzwald, jenž pracoval v úspěšné rodinné firmě zabývající se vývozem dřeva, a jejich malá dcera Selma, později žili na jiném místě ve Lvově – v menším bytě v křesťanské čtvrti. Bezesporu patřili k vysoce kultivovaným a vzdělaným občanům Lvova, který byl až do roku 1918 hlavním městem Haliče, součásti Rakousko-Uherska. Většina rodiny Litwakových hovořila německy stejně plynně jako polsky a jidiš. Po zhroucení habsburské monarchie se Lvov stal třetím největším městem v Polsku a jeho druhým nejvýznamnějším kulturním a intelektuálním centrem. Ve městě žilo hodně přes sto tisíc Židů, kteří tak tvořili plnou třetinu celkové místní populace.

Jenže 24. září 1939 se život, který Lvov znal po uplynulých dvacet let, roztříštil stejně snadno a rychle jako jedna z benátských sklenek na víno Mošeho a Sáry Litwakových. Pouhé dva týdny poté, co Polsko ze západu napadli nacisté, přišel sovětský útok z východu, kde Sověti přemohli polský odpor a čtvrt milionu Poláků vzali do zajetí. Okupovali také Lvov – jehož židovská populace se začala rychle rozrůstat, jelikož město přijímalo Židy prchající z Němci okupovaných oblastí na západě – a brzy začali místní antikomunisty, „buržoazní pijavice“, a dokonce i polské komunisty a další „nedůvěryhodné živly“ deportovat na Sibiř. Zámožní obchodníci a vzdělaní lidé různých oborů byli zbaveni svého živobytí a poté přeškoleni na dělníky. Sověti z obchodů okamžitě ukradli všechno jídlo a zboží a přivlastnili si je pro vlastní účely. Občané Lvova dostali příkaz vyměnit si v bankách svoje zloté za rubly, jenom aby jim poté, co ve frontě strávili celou noc, oznámili, že nakonec žádná výměna nebude. Z hrdých Poláků se rázem stali žebráci.

Sověti do Lvova vtrhli bez velkých ceremoniálů a komisař a jeho rodina zabrali – rovnou se do něj nastěhovali – byt Lauřiných prarodičů a donutili je stáhnout se do jediného pokoje. Staří manželé se krčili ve své ložnici jako vězni vlastního domova. Muži, který míval svoji synagogu, nyní zůstalo sotva pár kopějek. Komisař s rodinou si zatím udělali pohodlí, dopomohli si k potravinám a majetku Litwakových a Mošemu přitom upírali jeho košer jídlo.

Komisař poté oznámil, že Moše coby buržoazní živel bude muset odejít ze Lvova a žít přinejmenším třicet kilometrů daleko, aby nově nastolený režim už dál nezamořoval. Srdce muže, jenž raději hladověl, než aby jedl trajf (stravu neodpovídající košer pravidlům), a raději by zemřel, než aby svůj domov přenechal vetřelcům, vypovědělo službu.

Selma oné noci dveřmi do ložnice zahlédla Mošeho uloženého v černém obleku na smrtelném loži. Aby obešli komunistický zákaz veškerých náboženských obřadů, všichni členové rodiny se příštího rána před rozbřeskem jeden po druhém vytratili na židovský hřbitov, kde počkali na Mošeho rakev a uspořádali mu řádný židovský pohřeb. Mnozí členové rodiny Litwakových a Schwarzwaldových, kteří se tam onoho rána setkali, budou již brzy sami po smrti – bez pohřbu i bez rodiny shromážděné k poslednímu rozloučení.

Nicméně prozatím se ještě zdálo, že třicetileté Lauře, jejímu muži Danielovi a jejich malé Selmě až tak smrtelné nebezpečí nehrozí. Rusové Daniela přeškolili nejprve na silničáře, poté se musel učit holičem a nakonec, když se rychle naučil rusky, mu dali práci dřevařského odborníka v jedné továrně. Laura získala svolení a mohla zůstat doma se Selmou.

Život ve Lvově se na nějakou dobu vlastně zlepšil, přinejmenším na povrchu. Rusové se pustili do zkrášlování města, ulice udržovali dokonale čisté a po všech nájemnících požadovali, aby před svými domy denně zametali – oděni, považte, v bělostných zástěrách! Rusové rychle zřídili vlastní školy a propagovali ruskou kulturu, znovuotevřeli divadla a uváděli taková baletní představení, o jakých se Polákům dosud ani nesnilo. Ceny vstupenek navíc byly tak nízké, že si je mohli dovolit všichni pracující včetně novopečených pomocných sil. Místní tak mohli být ještě účinněji vystaveni „nadřazené“ ruské kultuře.

Lvovští občané ale současně dostávali ochutnat z mnohem horšího teroru, který se teprve měl rozpoutat. Rusové jednoho večera odpojili elektřinu. Tento trik donutil všechny obyvatele města zůstat doma, zatímco sovětská tajná policie NKVD chodila od jedněch dveří ke druhým a odváděla polské komunisty, již měli o socialismu svoje vlastní představy, k deportaci do gulagů, táborů nucených prací na Sibiři a Dálném východě, v některých případech rovnou před popravčí četu. Vstupenky na balet možná byly levné, ovšem impozantní portréty Lenina a Stalina nenechávaly nikoho na pochybách, že život ve Lvově už nikdy nebude stejný. Sověti mezi únorem a červnem 1940 z nově získaných území deportovali bezmála 400 tisíc lidí, mezi nimi 200 tisíc Židů.

Počínaje červnem 1941 si ale Němci a Rusové přestali jenom porcovat nešťastné Polsko. Nyní proti sobě vedli válku a Němci vítězili. Do Lvova tak po necelých dvou letech sovětské okupace v létě roku 1941 vjeli Němci drtící svoje někdejší spojence – sovětská tajná policie zde ale předtím stačila povraždit tisíce civilních zajatců, které držela ve lvovských věznicích. Němci násilí ještě vystupňovali, když masakr okamžitě svedli na „bolševické“ Židy, a podnítili tak pogrom organizovaný ukrajinskými nacionalisty. Trval čtyři dny a ve lvovských ulicích po něm zůstalo 2 000 mrtvých Židů. Němci zvěrstva zpovzdálí filmovali.

Němci do Polska přinesli takovou vražednou mašinérii, jakou si lidská fantazie dosud neuměla ani představit. Tzv. Einsatzgruppen (Pohotovostní jednotky) byly zvláštní motorizované popravčí čety, sloužící jako hlavní břitva konečného řešení oficiálně vyhlášeného až o několik měsíců později. Zatímco německá armáda postupovala na východ, úkolem Einsatzgruppen, tří tisíců katů rozdělených do čtyř skupin, bylo postupovat za jednotkami wehrmachtu a shromažďovat a likvidovat židovské obyvatelstvo.

Einsatzgruppen mezi 30. červnem a 3. červencem s pomocí ukrajinských nacionalistů zavraždily přinejmenším čtyři tisíce Židů – vojáci je naháněli jako stádo na odlehlá místa, kde jim brali hodinky, šperky a peníze, jednoho po druhém stříleli ranou do týla a házeli na hromadu do masových hrobů, které si oběti v mnoha případech musely samy vykopat. Další Židé byli hubeni plynem poté, co je jejich vrazi nacpali do olivově zelených náklaďáků a dodávek neprodyšně uzavřených a vybavených speciálně pro tento účel.

Dne 15. července dostali všichni Židé příkaz nosit žlutou Davidovu hvězdu.

O deset dnů později, 25. července, ukrajinští nacionalisté zorganizovali další pogrom, při kterém povraždili dva tisíce Židů. Einsatzgruppen do konce roku 1941 zavraždily přes půl milionu Židů, to znamená více než tři tisíce lidí denně. Před koncem svého řádění stihly pozabíjet hodně přes milion Židů. Toto dílo zkázy měli na svědomí většinou odborně vzdělaní muži – včetně lékařů, právníků, a dokonce i duchovních. Muži, z nichž jejich pracovní morálka a hluboký smysl pro službu třetí říši, pokud ne přímo zděděná nenávist k židovskému národu, činily excelentní katy. V zájmu zachování fyzických i duševních sil pro takovouto namáhavou práci byli dobře živeni a zásobováni vydatnými dávkami alkoholu. Ale dokonce i někteří nacisté měli své meze a každodenní rutinu vyhlazování už nemohli dál snášet. V takovém případě je chápající vůdce jejich přetěžkého břemene bez předsudků zbavil a vystřídal je jinými. Ti s odolnějším žaludkem prostě pokračovali dál a rychle se učili, že jakmile překonají určité mravní zábrany, méně nezlomné, než by si jeden myslel, uvyknou už téměř všemu, zvlášť když z tlampačů vyřvávající pochody odvedou pozornost od výstřelů jejich pistolí i úpěnlivých proseb a jekotu obětí.

Ovšem postupným zabíjením Židů metodou „jeden po druhém“ je možné dosáhnout pouze výše popsaných, stále však poněkud omezených výsledků. Počínaje říjnem roku 1941 byli první Židé odvedeni na nucené práce a o měsíc později byli všichni zbývající Židé ve Lvově přinuceni odejít do ghetta. Lauřina rodina – její rodiče a tři zbývající sourozenci (čtvrtý, bratr Edek, ještě před válkou odešel do Palestiny) – byli německy hovořící Poláci s důvěrou ke vznešené německé kultuře. Nyní však také čekali, až na ně přijde řada. Netrvalo dlouho a do bytu, kde Laura s manželem ukrývali stříbrné a zlaté náboženské předměty jejího dědečka, vtrhlo komando tajných policistů a vojáků. Esesmani našli všechno, včetně Tóry ve vazbě zdobené nádhernou stříbrnou korunou a s ukazovátkem v podobě lidské ruky. Když jim Laura odmítla sdělit, k čemu předměty slouží, jeden z nich ji hřbetem ruky udeřil do tváře.

Lauřina bratra Manka zanedlouho chytili na ulici bez Davidovy hvězdy a převezli ho do pracovního tábora SS, dostal však alespoň propustku, takže se na noc mohl vracet domů. Jednoho večera dospělým členům rodiny vyprávěl, že sledoval dva německé vojáky, kteří tloukli dva muže za krádež kusu mýdla a potom jim hlavami třískali o sebe, dokud se jejich mozky nerozprskly o zeď. Jindy popisoval, jak voják popadl dítě za kotníky a vší silou s ním praštil o cihlovou zeď. Němec se jenom smál. Zvěrstva, která si Laura v životě neuměla představit, se stala její každodenní realitou, stejně jako brambory a kapusta, na nichž teď rodina přežívala.

Schwarzwaldovi dostali příkaz sbalit si těch pár osobních věcí, které jim Sověti a Němci ještě nevzali, a připojit se ke zbytku židovských obyvatel města ve lvovském ghettu v městském obvodu Zamarstynov. Jejich novým domovem se stal jediný pokoj, o který se rodina – Laura, její manžel a dcera, Lauřini rodiče, rodiče jejích rodičů a její strýcové a tety – musela dělit s dalším Židem, úplně cizím člověkem. Němci v bývalé továrně, vzdálené asi kilometr, zřídili pracovní a koncentrační tábor Janowská pro Židy určené k deportaci do Belzecu, vyhlazovacího tábora nedaleko Lublinu. Vyhlazovacím táborem se vlastně stala i Janowská, kde si dozorci z vraždění často dělali zábavu. Tamní příslušníci SS zorganizovali vězeňskou kapelu, jejím členům nařídili složit „Tango smrti“ a přikázali jim hrát jej během poprav.

Pohodlný život rodiny se během několika týdnů smrštil na ubohé živoření plné strachu a zmatku. Jejich jedinou nadějí zůstalo získání falešných dokumentů na chaotickém trhu ovládaném místními Poláky a Ukrajinci, kteří bohatli z prodeje dokladů lidem odsouzeným k záhubě.

Daniel začal pracovat, jak již bylo zmíněno na začátku Sophiina příběhu, jako hlídač v ubytovně pro stavební dělníky Organizace Todt. Když nic jiného, touto prací si vydělal alespoň na trochu stále vzácnějšího jídla a měl díky ní také pracovní průkazy pro sebe i pro Lauru, která dostala povolení zůstat v bytě s dcerou a s manželovou hospodyní. Dvě Lauřiny neprovdané mladší sestry, Adéla (které všichni říkali Putzi) a Frýda, dostaly práci v továrně šijící vojenské uniformy.

„Selekce“ pokračovaly, nyní už doslova na jejich prahu. Laura jedné noci zaslechla hluk, vstala z postele a spatřila tisíce Židů, jak se před rozbřeskem pěšky, jelikož převoz jim zůstal odepřen, plahočí do práce, mnozí na pokraji zhroucení. Špalír lidského zoufalství vlekoucí se mezi řadami německých vojáků, kteří nešťastníky poháněli puškami.

Po několika týdnech se tento hluk změnil v burácení nákladních aut převážejících deportované do koncentračních táborů. Vyděšení Židé stáli těsně namačkaní na otevřených korbách, s pohledy upřenými k obloze. Hledali Boha a doufali v nějaký zázrak. Laura slyšela jednoho muže hlasitě vykřikovat „Slyš Jisraeli! Hospodin, Bůh náš, Hospodin jeden jest…“ (počáteční slova Šema Jisra‘el, jedné z nejdůležitějších židovských modliteb). Jakási žena poté pokračovala slovy, která mají být posledními slovy vyřknutými Židem před smrtí. Potom se jako nějaký vyšinutý církevní sbor připojili i ostatní a jejich hlasy stoupaly, nevyslyšeny, k šedivé obloze.

Laura výměnou za svůj diamantový prsten dočasně zachránila z rukou Němců vlastní rodiče a zařídila jim úkryt na manželově pracovišti. Život nyní připomínal smrtící variantu hry Škatulata, hejbejte se, v níž byli ti, kteří nedokázali včas najít nějaké z rychle ubývajících míst, kde mohli nalézt úkryt, odvezeni pryč, takřka jistě vstříc smrti.

Schwarzwaldovi se k sobě na ulici Janowská ve lvovském ghettu jen bezmocně tiskli, zatímco Němci jen kousek od nich postříleli pět tisíc Židů, kteří byli staří a nemocní, a tudíž z jejich pohledu nepoužitelní. Počátkem jara 1942 bylo dalších patnáct tisíc Židů – převážně žen, dětí a starců – deportováno do vyhlazovacího tábora v Belzecu poblíž Lvova. V srpnu tam nacisté poslali desítky tisíc dalších. Další tisícovku sirotků a nemocných Židů rovnou zastřelili. Do září 1942 už ve Lvově ze sto tisíc Židů, kteří zde žili před válkou, zůstalo přibližně jenom pětašedesát tisíc. Mohli si pouze s hrůzou představovat, co se odehrává jinde. Lvovští Židé se každé ráno budili do hrozného zjištění, že noční můra nezmizela – zůstávala stále stejně skutečná.

Laura se doslechla, že její prastrýc byl v nedalekých Gorlicích zvolen předsedou Judenratu neboli Židovské rady místního ghetta, správní organizace tvořené předáky zdejší židovské obce. Židé museli na příkaz nacistů a pod pohrůžkou trestu smrti takové rady zakládat v každém ghettu, aby tak usnadnili vlastní deportaci a vyhubení. Tato strategie, využívaná rovněž v koncentračních táborech, vkládala rozhodnutí o tom, kteří Židé budou žít a kteří zemřou, nikoli do rukou Božích, dokonce ani do rukou nacistů, ale do rukou samotných Židů. Pokud nacisté předsedovi Judenratu přikázali, aby v šest hodin ráno dodal pět tisíc Židů určených k deportaci, mohl volit ze tří možností. Mohl jejich požadavek splnit a přitom se utěšovat nacistickým „konejšením“, že rozhodnout, kteří Židé budou žít a kteří zemřou, je přece lepší, než když zemřou všichni. Mohl odmítnout a být společně s kdo ví kolika dalšími lidmi popraven návdavkem k původně požadovanému množství. Nebo mohl udělat to, co udělal i Lauřin prastrýc. Nacisté v Gorlicích po něm chtěli připravit seznam Židů určených k „přesídlení“. Odpověděl jim, že takový úkol vyžaduje důkladné promyšlení, aby mohl zajistit, že Židé, kteří zůstanou, pro ně budou co nejužitečnější. „Přijďte zítra ráno,“ prohlásil Lauřin prastrýc, „a já tady pro vás budu mít přesně to, co chcete.“ Když se nacisté vrátili, nalezli jej za pracovním stolem mrtvého. Spáchal sebevraždu.

Daniel mohl svoji rodinu v ghettu navštěvovat pouze příležitostně. Lauru a Selmu musel nechávat samotné a vydané na milost a nemilost německým vojákům, kteří třikrát vtrhli do jejich pokoje s rozkazem okamžité deportace do plynových komor v Belzecu. Laura pokaždé využila své dokonalé znalosti němčiny a přesvědčila je, aby je nechali na pokoji.

Při čtvrté návštěvě vojáci trvali na tom, že Laura půjde s nimi, potom si to rozmysleli a požadovali pouze Selmu se slovy, že vůdce miluje malé děti a dobře se o ni postará. Laura moc dobře věděla, jakou láskou vůdce hoří k židovským dětem. Slyšela Mankovo vyprávění a na vlastní oči za plotem tábora Janowská viděla hromady dětských tělíček, jejichž krev odebrali k transfuzím pro vojáky na východní frontě. Neuvěřitelné – nacisté páchali stejné zvěrstvo, z něhož křesťané po staletí falešně obviňovali Židy. Nějakým způsobem si znovu prosadila svou, Selmu odehnala pryč a velící voják se nechal obměkčit. Později se dokonce vrátil a upozornil ji, že zatýkání a shromažďování Židů je prozatím dokončeno, další den pro ni tedy bude bezpečné vyjít ven a shánět jídlo.

Kolikrát však ještě mohla mít takové štěstí? Pro jejího dědečka Mošeho a invalidní babičku Sáru, kterou museli vozit na kolečkovém křesle, bylo už teď příliš pozdě. Naložili je do nákladního auta, někde jinde vyhodili jako nepotřebné zboží a zastřelili. Rodinný přítel vyprávěl, že viděl maličké mrtvé tělo její babičky pohozené na chodníku. Příliš pozdě bylo také pro její rodiče, které odhalili a deportovali do Belzecu, vstříc smrti. Když pro ně přišli vojáci, otec se schoval, jakmile ale uslyšel nářek své ženy, z úkrytu vyšel se slovy, že chce zůstat s ní. A tak se také vydal na cestu k plynovým komorám. Když se Laura a její sestra vrátily domů do prázdného bytu, domovník jim řekl: „Nacisti přišli udělat čistku.“ Danielova rodina už také byla pryč. Lauřina rodina a její sourozenci patřili k posledním členům rodu zůstávajícím v ghettu, nyní žalostném městě obývaném převážně duchy, duchy živých i mrtvých.

Schwarzwaldovi věděli, že nacisté dříve nebo později ukážou i na ně. Oddíly SS čistily jeden blok ghetta po druhém – Laura z okna pozorovala, jak Židy nahánějí na jedno místo, mezi nimi i přátele a známé. Smyčka se pomalu stahovala. Laura pod střechou sousedního domu objevila prostor, kde se mohli schovat na noc. Mačkali se tam jako sardinky s patnácti dalšími lidmi včetně třináctileté dívky s epilepsií, která při dunění německých bot v prázdných bytech pod nimi začala kvílet – a museli ji utišit polštářem. Laura pokaždé Selmu přes ventilační šachtu hodila do rukou někoho, kdo ji chytil na druhé straně, a poté sama s pytlem potravin a náhradního oblečení pro dceru přeskočila z okna v nejvyšším patře jejich budovy do okna vedlejšího domu.

Její manžel se mezitím skrýval na střeše svého pracoviště, kde zůstával celou noc přimáčknutý k okapové rouře.

Boj o křesťanské doklady totožnosti, které zhruba odpovídaly věku Židů, byl tvrdý a ceny nezadržitelně letěly vzhůru. Danielovi se však nějakým způsobem podařilo získat nejprve autentické křesťanské rodné listy pro dvě mladší sestry jeho ženy, Frýdu a Putzi, jež se od této chvíle měly stát Žofií Wolenskou a Xenií Osobovou. Potom od rodiny jistých Tymejkových dokázal získat svatební osvědčení pro Lauru a rodný list pro Selmu.

Dokumenty pro ni a pro její dceru měly přijít do dvou dnů. Tou dobou už v sobě Laura sotva dokázala vykřesat jiskřičku naděje. Jako by se proměnila v kámen. Měla pocit, že se jí utrpení už ani nedotýká. Člověk se zjevně dokáže přizpůsobit všemu. Koncem srpna, když byl Daniel v práci, však muž s dokumenty opravdu přišel a doklady byly její – ovšem teprve poté, co se jen se štěstím dokázala zbavit nezvaného hosta, který tvrdil, že jemu ty dokumenty někdo slíbil také.

Když na ni manžel naléhal, aby se Selmou odešla sama, souhlasila. On se prý pokusí udělat vše, co bude v jeho silách, aby je mohl následovat.

Jenže příděl štěstěny pro jejich rodinu se vyčerpal;

Daniel se v předvečer jejich útěku ocitl ve špatnou dobu na špatném místě.

Prvního září 1942 Němci všem zbývajícím Židům nařídili sestěhovat se ze všech obytných čtvrtí do jedné části ghetta. Daniel se vydal do sídla židovské obce, aby se zde setkal s jedním členem Židovské rady, svým přítelem dr. Katzem, a požádal jej o pomoc s hledáním nového místa pro rodinu. Hra na škatulata se blížila ke svému závěru.

Daniel o tom nevěděl, ale jeden Žid předešlého dne zabil opilého německého vojáka a odplata nacistů s jejich obvyklou brutalitou na sebe nenechala dlouho čekat. Zatímco Daniel ve druhém patře jednal s dr. Katzem, budovu rady obklíčili nacisté vyzbrojení kulomety MG-42, zbraněmi tak účinnými – nábojový pás o padesáti nábojích dokázaly vystřílet během několika vteřin –, že se budou používat ještě o sedmdesát let později. Esesmani vrazili do budovy židovské obce a vyhnali desítky Židů ven na ulici, kde je okamžitě skosila palba kulometů. Esesmani poté s dusotem vyběhli do schodů a pochytali členy Židovské rady a další Židy, kteří tu byli s nimi.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Děti, které přežily.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.