Přeložila Klára Dvořáková Winklerová

MIN KAMP. FØRSTE BOK

Copyright © 2009, Forlaget Oktober as, Oslo

All rights reserved

Translation © Klára Dvořáková Winklerová, 2016

This translation has been published with the financial support of NORLA.

Překlad vychází s finanční podporou agentury NORLA.

ISBN 978-80-207-1714-6

DÍL PRVNÍ

SRDCE MÁ SNADNÝ ŽIVOT: tluče, dokud může. Potom se zastaví. Dříve nebo později, v ten či onen den, ustane jeho tepající pohyb sám od sebe a krev začne téct k nejníže položenému bodu těla, kde vytvoří malou tůňku, viditelnou zvenčí jako tmavé, měkké místo na stále bledší pokožce, zatímco teplota klesá, končetiny tuhnou a střeva se vyprazdňují. Tyto změny probíhají v prvních hodinách tak pomalu a uskutečňují se s takovou jistotou, že v sobě mají až cosi rituálního, jako by život kapituloval podle určitých pravidel, podle jakési gentlemen’s agreement, jíž se řídí i představitelé smrti, poněvadž vždycky počkají, dokud život nevyprchá, než zahájí svou invazi do nových končin. Ta je ovšem neodvolatelná. Obrovské houfy bakterií, které se začínají šířit uvnitř těla, nic nezastaví. Kdyby se o to pokusily jen o několik hodin dřív, setkaly by se s okamžitým odporem, ovšem teď je všude kolem nich klid, takže pronikají vlhkou tmou stále hlouběji. Dobudou Haversovy kanálky, Lieberkühnovykrypty, Langerhansovy ostrůvky. Dobudou Bowmanův váček v renes, Stilling-Clarkovo jádro ve spinalis, černou substanci v mesencephalon. A dobudou srdce. Stále ještě je nedotčené, ovšem oloupené o pohyb, jemuž je přizpůsobená celá jeho stavba, je teď tak nějak podivně osiřelé, jako stavba, kterou museli ve spěchu opustit dělníci, dalo by se říct, jako nehybná vozidla, jejichž reflektory žlutě září do lesní tmy, prázdné dřevěné ubikace, kabinky lanovky, jež visí plně naložené jedna za druhou na svahu hory.

V okamžiku, kdy z těla vyprchá život, se stane majetkem smrti. Lampy, kufry, koberce, kliky na dveřích, okna. Země, bažiny, potoky, hory, mraky, obloha. Nic z toho nám není cizí. Neustále nás obklopují předměty a jevy patřící do světa zemřelých. Přesto existuje jen málo věcí, které v nás vzbuzují větší nechuť, než pohled na mrtvého člověka, každopádně soudě podle úsilí, jež vyvíjíme, abychom udrželi mrtvá těla z dohledu. Ve velkých nemocnicích se nejen schovávají do zvláštních nepřístupných místností; dokonce i cesty tam jsou skryté, s vlastními výtahy a sklepními chodbami. A i kdyby člověk náhodou do některé z nich zabloudil, jsou mrtvá těla, která se tudy vozí, vždycky přikrytá. Když se pak mají odvážet z nemocnice, děje se tak speciálním východem a v autech s okny z kouřového skla; při kostelech jsou pro ně zřízené zvláštní místnosti bez oken; během pohřebního obřadu leží v zavřených rakvích až do chvíle, kdy je spustí do země či spálí v peci. Celý tenhle postup má jen stěží nějaký praktický účel. Mrtvá těla by se například klidně mohla po chodbách nemocnice vozit nezakrytá a přepravovat odtamtud obyčejným taxíkem, aniž by to pro někoho představovalo jakékoliv riziko. Starší pán, který zemře během představení v kině, může zůstat sedět na sedadle, než film skončí, a klidně i při následujícím představení. Učitele, jehož raní mrtvice na školním dvoře, nemusejí nutně odvážet okamžitě, nikomu neuškodí, jestliže tam zůstane ležet, dokud školník nebude mít čas se o něho odpoledne nebo někdy večer postarat. Kdyby si na něj sedl pták a kloval do něho, vadilo by to snad? Je snad to, co ho čeká v hrobě, lepší jen proto, že to nevidíme? Pokud nám mrtví nepřekážejí, není důvod ke spěchu, podruhé přece zemřít nemůžou. V tomto ohledu by měla být příznivá především chladná zimní období. Bezdomovci, kteří umrzají na lavičkách a v průjezdech, sebevrazi vrhající se z vysokých budov a mostů, starší ženy, které uklouznou na schodištích, oběti nehod uvízlé ve vracích svých aut, mladík, který spadne opilý do moře po večeru stráveném ve městě, malá holčička, jež skončí pod koly autobusu, proč ten spěch, abychom je ukryli? Nepatřičnost? Proč by mělo být nepatřičné, že holčičku ležící ve sněhu vedle místa nehody s viditelně rozbitou hlavou i celým tělem, s vlasy potřísněnými krví, v prošívané bundě bez poskvrnky, spatří otec a matka až o hodinu či dvě později? Na odiv celému světu a bez tajností, tak by tam ležela. Jenomže i ta jediná hodina ve sněhu je nemyslitelná. Město, které neodstraňuje své zemřelé z dohledu, v němž se nechávají ležet na ulicích a v uličkách, v parcích a na parkovištích, není žádné město, ale peklo. A nehraje roli, že toto peklo odráží naše životní podmínky realističtěji a v podstatě pravdivěji. Víme, že to tak je, ale nechceme to vidět. Z toho pramení ten kolektivní akt vytěsňování, jehož výrazem je odklízení zemřelých.

Co přesně se vytěsňuje, není naproti tomu snadné pochopit. Samotná smrt to být nemůže, na to je ve společnosti příliš všudypřítomná. O kolika mrtvých denně se píše v novinách nebo kolik se jich ukazuje ve zprávách, se sice trochu liší podle situace, ale meziročně je počet pravděpodobně přibližně konstantní, a jelikož se zprávy o něm šíří na tolika programech, není možné mu uniknout. Taková smrt mimochodem hrozivě nepůsobí. Takovou naopak máme rádi a klidně si i zaplatíme, abychom ji viděli. Když k tomu připočteme obrovské množství smrti, jež produkuje beletrie, zdá se celý systém, který udržuje mrtvé mimo dohled, ještě nepochopitelnější. Pokud nás smrt jako fenomén neděsí, tak proč ta nechuť vůči mrtvým tělům? Musí to znamenat, že buď existují dva druhy smrti, nebo je protiklad mezi tím, jak si smrt představujeme a jak se ve skutečnosti projevuje. Což v zásadě znamená jediné: podstatné je v této souvislosti, že představa o smrti je v našem vědomí natolik pevně zakořeněná, že vidíme-li, že se od ní skutečnost odchyluje, jsme nejen otřeseni, ale pokoušíme se ji všemi prostředky skrýt. Není to následek nějakého vědomého uvažování, což je případ rituálů, například pohřbu, jehož obsah a význam v naší době je diskutabilní, a tak se posunul z iracionální sféry do racionální, z kolektivní do individuální – ne, způsob, jakým se zbavujeme mrtvých, nebyl nikdy předmětem diskuze, prostě jsme to tak vždycky dělali, z nutnosti, kterou nikdo neumí zdůvodnit, ale všichni ji znají: zemře-li váš otec jednoho větrného podzimního dne venku na trávníku, odnesete ho co nejrychleji dovnitř, a pokud to nedokážete, alespoň ho něčím přikry jete. Ale tenhle impulz není jediný, jejž ve vztahu k zemřelým máme. Stejně nápadný jako ukrývání mrtvol je i fakt, že se všechny co nejdříve ukládají nízko, na úroveň povrchu země. Je téměř nemyslitelné, že by se mrtví v nemocnici přepravovali směrem vzhůru, že by se pitevny a oddělení patologie zřizovaly v nejvyšších patrech budovy. Zemřelí se přechovávají dole, co možná nejblíže k zemi. A tentýž princip se přenáší i na ty, co se o ně starají: pojišťovna může klidně úřadovat v osmém patře, ne však pohřební služba. Všechny pohřební služby mají kanceláře co nejblíže úrovni ulice. Těžko říct, čím to je; člověk by mohl být v pokušení uvěřit, že jde o dávnou konvenci, jejíž původní záměr byl praktický, jako například že ve sklepě bylo chladno, a proto byl k přechovávání mrtvol nejvhodnější, a že se tento princip udržel až do naší doby ledniček a chladicích místností, nebýt ovšem myšlenky, že vynášet zemřelé do horních pater budov působí jaksi v rozporu s přírodou, jako by se výška a smrt navzájem vylučovaly. Jako by nás ovládal jakýsi podsvětní instinkt, cosi hluboko v nitru, díky čemuž musí naši mrtví směřovat dolů, zpět k zemi, z níž jsme vzešli.

Proto by se mohlo zdát, že smrt je distribuována dvěma odlišnými systémy. Jeden je spojený s tajemstvím a tíhou, zemí a temnotou, druhý s otevřeností a lehkostí, éterem a světlem. Ve městě kdesi na Středním východě je zabit otec s dítětem v okamžiku, kdy se je snaží odtáhnout z palebné linie, a kamera zachytí obraz, jak se k sobě pevně tisknou, když se jim kulky zavrtávají do masa a rozechvívají jejich těla, a tento výjev je vyslán do jednoho z tisíců satelitů obíhajících Zemi a šíří se do televizních přijímačů po celém světě, odkud vplouvá do našeho vědomí jako další obraz mrtvých či umírajících. Takové snímky nemají žádnou váhu, žádný dosah, žádný čas a žádné místo, a ani žádnou souvislost s těly, jež byla příčinou jejich vzniku. Jsou všude a zároveň nikde. Většina z nich námi jen proklouzne a zmizí, několik málo z různých důvodů zůstává a žije svůj život v temnotách našeho mozku. Sjezdařka padá na svahu a přetrhne si stehenní tepnu, krev za ní proudí po bílém sněhu jako rudý ohon, je mrtvá, ještě než se její tělo zastaví. Letadlo vzlétne, a jak stoupá, vzplanou mu křídla, obloha nad předměstskými domy je modrá a letadlo pod ní exploduje jako ohnivá koule. Jednoho večera se potopí rybářská loď u pobřeží severního Norska, sedmičlenná posádka utone, následujícího rána je událost popisována ve všech novinách, jelikož je to takzvaná záhada, počasí bylo klidné a loď nevyslala žádné nouzové volání, prostě zmizela, což televizní redakce večer zdůrazní tím, že ukazuje záběry prázdného moře z helikoptéry přelétávající nad místem neštěstí. Je zataženo, šedozelené vlny klidné a těžké, jako by je ovládala jiná energie než jejich tu a tam se objevující bílé zpěněné vrcholky. Sedím sám a dívám se na to, pravděpodobně jednoho jarního večera, protože otec je venku na zahradě a pracuje. Zírám na mořskou hladinu, aniž vnímám, co reportér říká, a najednou se tam objeví obrys tváře. Nevím, na jak dlouho, snad na několik sekund, ale je to dost dlouho na to, aby na mě udělala obrovský dojem. V okamžiku, kdy tvář zmizí, vstanu a jdu hledat někoho, komu bych to pověděl. Máma má večerní směnu, brácha je na zápase a ostatní děti v naší rozestavěné ulici by mě neposlouchaly, takže to musí být táta, pomyslím si, a pospíchám ze schodů, obouvám si boty, hážu na sebe bundu, otvírám dveře a rozběhnu se kolem domu. Nesmíme na parcele běhat, a proto těsně předtím, než se dostanu do tátova zorného pole, zpomalím a jdu. Stojí vzadu za domem, kde má být zeleninová zahrada, a buší kladivem do skály. Ačkoliv není prohlubeň příliš hluboká, připadá mi, jako by tam dole díky vyhrabané černé hlíně, na níž otec stojí, a shluku jeřábů u plotu za ním postoupil soumrak o něco víc. Když se narovná a otočí ke mně, má obličej skoro úplně ve tmě.

Přesto mám víc než dost informací, abych věděl, na čem jsem. Není to ve výrazu obličeje, ale v držení těla a člověk na to nepřijde přemýšlením, nýbrž intuicí.

Odloží kladivo a sundá si rukavice.

„Co je?“ zeptá se.

„Viděl jsem před chvílí v televizi v moři obličej,“ říkám a zastavím se na trávníku nad ním. Soused odpoledne toho dne pokácel borovici a vzduch je plný pronikavé vůně pryskyřice z polen, která leží na druhé straně kamenné zídky.

„Nějakého potápěče?“ zeptá se otec. Ví, že mě potápěči zajímají, a asi si nedokáže představit, že bych mohl přijít s něčím jiným natolik zajímavým, že bych vyběhl ven, abych mu o tom pověděl.

Zavrtím hlavou.

„To nebyl člověk. Byl to jen obraz v moři.“

„Obraz, povídáš?“ opáčí a vytáhne z kapsy košile krabičku cigaret. Přikývnu a otočím se, chci se vrátit.

„Počkej chvilku,“ pokračuje.

Škrtne sirkou a lehce se nakloní dopředu, aby si zapálil cigaretu. Plamen vykrojí do šedého soumraku malou dírku světla.

„Aha,“ dodá.

Když si dlouze potáhne, opře se nohou o skálu a zahledí se směrem k lesu na druhé straně silnice. Anebo možná na oblohu nad stromy.

„Ty jsi tam viděl obraz Ježíše?“ zeptá se a podívá se nahoru na mě. Nebýt jeho hlas přátelský a nebýt té dlouhé pauzy, než otázku vyslovil, domníval bych se, že si ze mě dělá blázny. Připadá mu trochu trapné, že jsem křesťan; chce ode mě pouze, abych se neodlišoval od ostatních dětí, a ze všech dětí, jimiž se to v naší osadě hemží, si pouze a jedině jeho mladší syn říká křesťan.

Ale tohle ho opravdu zajímá.

Na chvíli mě ovládne radost, protože skutečně projevuje zájem, ale současně jsem trochu zaražený z toho, že mě tak podceňuje.

Zavrtím hlavou.

„Nebyl to Ježíš,“ odpovím.

„To docela rád slyším,“ usměje se otec. Daleko nahoře na kopci slabě sviští pneumatiky kola po asfaltu. Zvuk rychle nabývá na síle a v osadě je takový klid, že tichý, melodický tón, jenž při jízdě vzniká, zní jasně a zřetelně, když kolo projíždí po silnici kousek od nás.

Otec si znovu potáhne z cigarety a pak ji z poloviny vykouřenou odhodí za plot, odkašle si, natáhne si rukavice a znovu popadne kladivo.

„Už na to nemysli,“ pohlédne nahoru na mě.

Tenkrát večer mi bylo osm, otci dvaatřicet. I když pořád nemůžu říct, že mu rozumím nebo vím, co byl vlastně za člověka, díky tomu, že je mi teď o sedm let víc než tehdy jemu, chápu některé věci přece jen snáz. Například to, jak moc se lišily naše dny. Zatímco ty moje byly napěchované významem, kde každý krok otevíral nové možnosti a každá možnost mě naplňovala po okraj tak, že mi to nyní připadá vyloženě nepochopitelné, smysl jeho dnů netkvěl v jednotlivých událostech, ale rozprostíral se ve vrstvách, které bylo možné popsat jedině abstraktními pojmy. Jeden byl „rodina“, další „kariéra“. Mohlo se před ním otevírat jen málo nepředpokládaných možností či žádné, musel vždycky vidět v hrubých rysech, co mu dny přinesou a jak se k tomu postaví. Byl dvanáct let ženatý, osm z nich pracoval jako učitel na střední škole, měl dvě děti, dům a auto. Zvolili ho do místního zastupitelstva a byl členem rady za stranu Venstre. V zimě se zabýval filatelií, nikoliv neúspěšně, zakrátko se stal jedním z předních sběratelů známek v kraji, zatímco ve zbývající polovině roku věnoval svůj volný čas zahradničení. Nemám tušení, o čem přemýšlel onoho jarního večera ani jak viděl sám sebe, když se v šeru napřímil s kladivem v rukou, ale jsem si celkem jistý, že v nitru měl pocit, že docela dobře rozumí světu kolem sebe. Znal všechny sousedy v osadě i to, v jakém společenském postavení se vůči jemu samotnému nacházejí, a pravděpodobně věděl i něco z toho, co by oni sami nejraději drželi pod pokličkou – jak proto, že vyučoval jejich děti, tak i díky své schopnosti prohlédnout slabosti druhých. Jako příslušník nové, vzdělané střední třídy se také dobře orientoval ve velkém světě, zprávy o němž mu každodenně přinášely noviny, rozhlas a televize. Docela se vyznal v botanice a zoologii, protože to byl v dětství jeho koníček, a ačkoliv nebyl nijak zběhlý v ostatních přírodních vědách, znal každopádně jejich základní principy z gymnázia. Lépe se vyznal v historii, kterou spolu s norštinou a angličtinou studoval na univerzitě. Jinými slovy, nebyl na nic přímo odborník, snad s výjimkou pedagogiky, ale trochu věděl o všem. V tomto ohledu byl typický suplent, pomocný učitel, použijeme-li toto označení ještě z dob, kdy vyučovat na střední škole znamenalo jistý status. Na téže škole jako otec učil soused Prestbakmo z domu za kamennou zídkou, a stejně tak i Olsen, který bydlel nad lesíkem za naší zahradou, zatímco Knudsen, jeden ze sousedů z druhého konce osady, byl ve vedení jiné střední školy. Takže když můj otec onoho jarního večera v polovině sedmdesátých let zvedl nad hlavu kladivo a nechal ho dopadnout na skálu, činil tak ve světě, který důvěrně znal. Teprve když jsem dospěl do stejného věku, pochopil jsem, že to není zadarmo. Když se zvětšuje náš přehled o světě, zmenšuje se nejen bolest, již způsobuje, ale i jeho smysl. Pochopit svět znamená vystavit se mu v určitém odstupu. Co je příliš malé, abychom to viděli pouhým okem, jako molekuly a atomy, zvětšujeme, co je příliš velké, jako soustavy mračen, říční deltyči souhvězdí, si zmenšujeme. Co se ocitne v dosahu našich smyslů, to si zafixujeme. Zafixované pak nazýváme vědomostí. V průběhu celého dětství a mládí se lopotíme, abychom si vytvořili správný odstup od věcí a jevů. Čteme, učíme se, zakoušíme, korigujeme. Potom jednoho dne dospějeme k bodu, kdy jsou všechny nezbytné odstupy stanoveny, všechny nezbytné systémy etablovány. A tehdy se zrychlí běh času. Už se nesetkává s žádnými překážkami, všechno je dané, čas se valí našimi životy, dny mizí zběsilou rychlostí, a než řekneme švec, je nám čtyřicet, padesát, šedesát… Smysl potřebuje naplnění, naplnění potřebuje čas, čas potřebuje odpor. Vědomost je odstup, vědomost je stagnace a nepřítel smyslu. Jinými slovy, můj obraz otce onoho večera v roce 1976 je zdvojený: na jednu stranu ho vidím očima osmiletého kluka, jako jsem ho viděl tenkrát, nepředvídatelného a děsivého, na druhé straně ho vidím jako vrstevníka, jemuž čas ze života odnáší a odtrhává stále větší kusy jeho smyslu.

Zvuk kladiva na skále se rozlehl osadou. Mírným svahem se blížilo od hlavní silnice auto, projelo kolem s rozsvícenými reflektory. U souseda se otevřely dveře, Prestbakmo se zastavil na zápraží a natáhl si pracovní rukavice, přičemž vdechl průzračný večerní vzduch, pak vzal kolečko a začal ho tlačit před sebou po trávníku. Ve vzduchu byl cítit prach ze skály, kterou otec rozbíjel, borovicová polena za kamennou zídkou, čerstvě vyhrabaná hlína a les a ve slabém závanu větru od severu příchuť soli. Vzpomněl jsem si na obličej, jejž jsem zahlédl v moři. Ačkoliv uběhlo jen několik minut, co jsem na něj naposled pomyslel, už se proměnil. Teď jsem viděl otcův obličej.

Stále bušil dole v prohlubni.

„Tytam pořád stojíš?“ Přikývl jsem.

„Tak už běž dovnitř.“ Vykročil jsem.

„A hele,“ pokračoval.

Zastavil jsem se a tázavě otočil hlavu.

„Tentokrát žádný běhání.“

Civěl jsem na něho. Jak mohl vědět, že jsem běžel?

„A nečuč na mě takhle,“ dodal, „vypadáš jako pitomec.“

Udělal jsem, jak říkal, zavřel pusu a pomalu se vydal okolo domu. Když jsem ho obešel, byla ulice před ním plná dětí. Starší stály v hloučku s koly, v soumraku to skoro vypadalo, jako by byla součástí jejich těl. Mladší hrály na pikolu. Ty zapikané stály v kruhu namalovaném křídou na chodníku, ostatní se schovávaly v lesíku pod silnicí. Ten, kdo hlídal pikolu, je neviděl, ale já ano.

Nad černými vrcholky stromů červeně zářila světla mostních pilířů. Nahoru přijíždělo další auto. Reflektory odhalily nejdřív skupinku cyklistů, krátký záblesk reflexních nášivek, kov, prošívané bundy, černé oči a bílé obličeje, potom hrající si děti, které udělaly jen nezbytný krok stranou, abyauto mohlo projet, a teď stály jako přízraky a zíraly na ně.

Byli to Trollneovi, rodiče mého spolužáka Sverreho. Vypadalo to, že s nimi není.

Otočil jsem se a sledoval červená zadní světla, dokud nezmizela za kopcem. Potom jsem vešel do domu. Chvíli jsem zkoušel číst si v posteli, ale nedokázal jsem se dostatečně uklidnit, a tak jsem místo toho šel do Yngveho pokoje, odkud bylo vidět otce venku. Když jsem ho zahlédl, věděl jsem, na čem jsem, nějakým způsobem byla právě ta jistota nejdůležitější. Znal jsem jeho nálady a dávno jsem se naučil je předvídat pomocí jakéhosi podvědomého kategorizačního systému, jak jsem si později uvědomil, kde vztah mezi několika stálými veličinami stačil na to, abych usoudil, co můžu čekat, a mohl se na to připravit. Jakási meteorologie mysli… Rychlost, jakou vyjížděl mírné stoupání k domu, jak dlouho mu trvalo, než vypne motor, vezme své věci a vystoupí, způsob, jakým se rozhlédne, až bude auto zamykat, nuance v různých zvucích, jež se ozývaly z předsíně, když se svlékal – to všechno byla znamení, všechno se dalo nějak vyložit. K tomu se přidaly informace o tom, kde dosud byl, jak dlouho byl pryč a s kým, a teprve z toho pak vyplynul závěr, což byla jediná část procesu, již jsem pocítil. Proto jsem se nejvíc bál prostě toho, že přijde… Když z jakéhokoliv důvodu nejsem na pozoru…

Jak u všech všudy věděl, že jsem běžel?

Nebylo to poprvé, co mě takhle nepochopitelně odhalil. Například jednou večer na podzim téhož roku jsem si do postele pod peřinu schoval pytlík sladkostí, přesně proto, že jsem tušil, že přijde ke mně do pokoje a rozhodně neuvěří mému vysvětlení, kde jsem na ně vzal peníze. Když skutečně vešel, zastavil se a několik vteřin na mě hleděl.

„Co to schováváš v posteli?“ zeptal se. Jak to mohl vědět?

Venku soused Prestbakmo rozsvítil silnou lampu připevněnou nad pláckem, kde obvykle pracoval. Ostrov světla, který se vynořil ze tmy, byl plný věcí a krámů, na něž se soused bez jediného mrknutí zahleděl. Hromady plechovek s barvou, sklenice se štětci, dřevěná polena, pyramidy prken, složené plachty, několik boxů s nářadím, krabice šroubů a hřebíků všech velikostí a typů, tác kartonů od mléka s naklíčenými květinami, pytle vápna, tabule s obrázky všech myslitelných nástrojů, pravděpodobně zamýšlená pro dílnu v suterénu domu.

Když jsem opět pohlédl na otce, přecházel právě trávník s kladivem v jedné a lopatou v druhé ruce. Rychle jsem ustoupil o několik kroků dozadu. Vtom se otevřely vchodové dveře. Byl to Yngve. Podíval jsem se na hodiny. Za dvě minuty půl deváté. Když vzápětí vyšel po schodech svým charakteristickým, jakoby trhavým, skoro až kachním způsobem, který jsme vyvinuli, abychom mohli uvnitř chodit rychle a neslyšně, byl zadýchaný, tváře měl červené.

„Kde je táta?“ zeptal se, když vešel do pokoje.

„Venku na zahradě,“ odpověděl jsem. „Ale nejdeš pozdě. Podívej, půl devátý je až teď.“

Natáhl jsem ruku a ukázal mu hodinky.

Prošel kolem mě a odtáhl židli od psacího stolu. Stále bylo cítit, že právě přišel zvenku. Chladný vzduch, les, štěrk, asfalt.

„Ty ses mi hrabal v kazetách?“ zeptal se.

„Ne.“

„Co teda děláš u mě v pokoji?“

„Nic,“ odpověděl jsem.

„A nemůžeš to dělat u sebe?“

Pod námi se znovu otevřely vchodové dveře. Tentokrát se dole na podlaze ozvaly otcovy těžké kroky. Holiny si zul venku jako obvykle a teď se šel do prádelny převléknout.

„Když dávali zprávy, viděl jsem tam v moři obličej,“ řekl jsem. „Neslyšel jsi o tom? Nevíš, jestli to neviděl ještě někdo?“

Yngve na mě pohlédl, napůl tázavě, napůl odmítavě.

„O čem to tu blábolíš?“

„Víš o tý rybářský lodi, co se potopila?“ Sotva znatelně přikývl.

„Když v televizi ukazovali místo, kde se potopila, uviděl jsem v moři obličej.“

„Mrtvolu?“

„Ne. Nebyl to opravdickej obličej. To moře udělalo takovej jakoby obraz obličeje.“

Chvilku na mě mlčky hleděl. Potom si zaťukal ukazováčkem na spánek.

„Tymi nevěříš? Je to fakt pravda.“

„Pravda je, že seš pako.“

Když v té chvíli otec dole zavřel vodovodní kohoutek, pomyslel jsem si, že teď bude nejlepší, když půjdu do svého pokoje, abych neriskoval, že ho potkám na schodech. Zároveň jsem ale nechtěl, aby měl Yngve poslední slovo.

„Sám seš pako,“ opáčil jsem.

Ani se neobtěžoval s odpovědí. Jen ke mně otočil hlavu, vycenil horní zuby a vtáhl mezi nimi vzduch jako králík. Tahle grimasa odkazovala na můj předkus. Odvrátil jsem hlavu a vyšel z pokoje dřív, než si mohl všimnout, že natahuju. Pokud jsem byl sám, nevadilo mi, že brečím. A tentokrát to vyšlo? Ničeho si nevšiml?

Zastavil jsem se u sebe v pokoji za dveřmi a chvilku dumal, jestli nemám jít do koupelny. Tam si můžu opláchnout obličej studenou vodou a zničit stopy. Ale otec už vycházel nahoru po schodech, a tak jsem se spokojil s tím, že jsem si utřel oči do rukávu svetru. Suchá tkanina rozmazala po povrchu očí tenkou vrstvu tekutiny, takže předměty a barvy v místnosti se rozechvěly, jako by se náhle potopily a nyní se nacházely pod vodou, a tahle představa byla natolik poutavá, že když jsem šel pomalu k psacímu stolu, zvedl jsem ruce a udělal několik temp. V myšlenkách jsem měl na sobě kovovou přilbu z dob, kdy bylo potápění v plenkách a potápěči klesali na dno v olověných botách a oblecích z materiálu připomínajícího sloní kůži, kyslíkovou hadici připevněnou k hlavě jako jakýsi chobot. Nadechoval jsem se sípavě pusou a pomalými těžkými pohyby se potácel po pokoji jako nějaký starodávný potápěč, až začal děs s tou představou hraničící do ní pronikat jako studená voda.

Před několika měsíci jsem sledoval televizní seriál Tajuplný ostrov podle románu Julese Verna a příběh o mužích, kteří s balonem ztroskotali na pustém ostrově v Atlantiku, na mě od prvního okamžiku udělal obrovský dojem. Všechno bylo strhující. Horkovzdušný balon, bouře, muži v šatech z devatenáctého století, nehostinný, počasím bičovaný ostrov, na němž přistáli a který pravděpodobně nebyl tak opuštěný, jak se domnívali, pořád se kolem nich odehrávaly záhadné a nevysvětlitelné věci… Ale kdo to tam tedy s nimi byl? Odpověď přišla náhle, ke konci jedné epizody. Někdo přebýval v podmořských jeskyních… spousta bytostí, které připomínaly lidi… ve světle jejich svítilen byly vidět hlavy v maskách… ploutve… podobaly se jakým si ještěrům, ale chodily vzpřímeně… na zádech měly nějaké nádoby… jedna z nich se otočila, neměla oči…

Když jsem to spatřil, nevykřikl jsem, ale nemohl jsem potlačit děs, který ve mně ty obrazy vzbuzovaly; dokonce i uprostřed bílého dne mě ochromila hrůza, když jsem si vzpomněl na žabí bytosti v podmořské jeskyni. A teď jsem se v myšlenkách v jednu z nich proměnil. Moje sípání bylo jejich sípání, moje kroky jejich kroky, paže jejich pažemi, a když jsem zavřel oči, viděl jsem před sebou jejich bezoké obličeje. Jeskyně… temná voda… řada žabích bytostí s lucernami… Šlo to tak daleko, že nepomohlo ani znovu otevřít oči. Ačkoliv jsem se nacházel ve svém pokoji, obklopený svými vlastními, dobře známými věcmi, hrůza mě neopouštěla. Sotva jsem se odvážil mrknout ze strachu, že by se něco mohlo stát. Strnule jsem se posadil na postel, přitáhl si aktovku, aniž jsem se na ni podíval, pohlédl na rozvrh, našel středu, přečetl, co tam stálo, matika, vlastivěda, hudebka, položil jsem si aktovku na klín a mechanicky přehrabával knížky uvnitř. Když jsem skončil, zvedl jsem z polštáře otevřenou knihu, opřel jsem se o zeď a začal číst. Vteřinové intervaly, ve kterých jsem od knihy vzhlížel, se pomaličku prodlužovaly na minutové, a když otec přesně v devět volal, že je večeře, měla už mě ve své moci knížka, nikoliv hrůza. Ale i od té jsem se dokázal odtrhnout jen s největším úsilím.

Nesměli jsme si sami krájet chleba a nesměli jsme pouštět sporák, takže nám vždycky připravovali večeři matka nebo otec. Pokud měla máma v práci večerní směnu, dělal táta všechno: když jsme vešli do kuchyně, stály na stole dvě sklenice mléka a talíře se čtyřmi namazanými krajíci a čekaly na nás. Krajíce většinou připravil už dřív a pak je dal do lednice. Dokonce i když byly s něčím, co mi chutnalo, dostával jsem je do sebe jen s obtížemi, protože byly studené. Byla-li doma máma, postavili jsme my nebo ona všechno na stůl a tohle drobné gesto, díky němuž jsme mohli rozhodovat, co bude stát na stole a co si dáme na krajíce, a k tomu skutečnost, že chleba měl pokojovou teplotu, v nás stačilo vyvolat jakýsi pocit svobody: mohli jsme otevřít skříňku a vyndat talíře, které pokaždé cinkly, když ťukly jeden o druhý, a položit je na stůl; mohli jsme vytáhnout zásuvku s příbory, které vždycky trochu zařinčely, a položit nože vedle talířů; mohli jsme postavit na stůl sklenice, otevřít lednici, vyndat mléko a nalít ho a potom jsme mohli skutečně otevřít pusu a mluvit. Povídali jsme si, o čem nás napadlo, mámu zajímalo, co říkáme, a nebylo nijak nebezpečné, když jsme trochu mléka rozlili nebo se zapomněli a odložili použitý sáček od čaje na ubrus (matka nám občas vařila čaj). Ale otevíralo-li naše spolupůsobení u jídla tohle stavidlo svobody, její rozsah ovlivňovala intenzita otcovy přítomnosti. Pokud byl před domem nebo dole v pracovně, mluvili jsme tak hlasitě a volně a s takovými gesty, jak se nám zlíbilo; pokud šel nahoru po schodech, automaticky jsme ztišili hlasy a změnili téma hovoru, jestliže nám pro něho připadalo nevhodné; pokud vešel do kuchyně, přestali jsme mluvit úplně, seděli tam ztuhle a prkenně, soustředění, jakoby ponoření do jídla; když se naproti tomu usadil v obýváku, povídali jsme si dál, ale tišeji a obezřetněji.

Když jsme toho večera vešli do kuchyně, čekaly tam na nás talíře se čtyřmi předem namazanými krajíci. Jeden s hnědým sýrem, jeden s obyčejným sýrem, jeden se sardinkami v rajské omáčce, jeden s kořeněným sýrem. Sardinky jsem neměl rád, a tak jsem si právě ten krajíc vzal jako první. Z ryb se mi dělalo nanic, z vařené tresky, kterou jsme mívali minimálně jednou týdně, se mi zvedal žaludek: jak z páry, která při vaření stoupala z hrnce, tak i z její chuti a konzistence. To samé se pochopitelně týkalo vařené tresky polak, vařené tresky černé, vařeného sledě, vařené tresky skvrnité, vařeného platýse, vařené makrely a vařeného okouníka mořského. U sardinek nebyla chuť nejhorší, rajčata jsem do sebe dostal s tím, že je to jakýsi kečup, ale konzistence byla odporná. Především ten malý, hladký ocásek. Abych kontakt s ocásky minimalizoval, vždycky jsem je nejdříve odkousl, odložil na kraj talíře, na kůrku na jednom konci krajíce nakapal trochu rajského protlaku a do něho ocásky nastrkal. Potom jsem je sevřel do chlebové kůrky. Tímhle způsobem jsem mohl několikrát skousnout, aniž jsem se ocásků dotkl, a pak všechno spláchnout mlékem. Jestliže u toho táta nebyl, jako i onoho večera, bylo přirozeně možné nacpat ocásky jen tak do kapsy kalhot.

Yngve svraštil čelo a zavrtěl hlavou, když jsem to udělal. Potom se usmál. Úsměv jsem mu oplatil.

Vedle v obýváku si otec poposedl v křesle. Slabě zachrastila krabička zápalek; za okamžik se ozvalo škrtnutí sírové hlavičky o škrtátko a praskavý zvuk, když se vzňala, jenž jako by utonul v následujícím tichu hořícího plamínku. Když o několik vteřin později pronikl cigaretový kouř do kuchyně, Yngve se natáhl a co nejtišeji otevřel okno. Zvuky ze tmy venku naprosto změnily náladu v místnosti. Najednou byla součástí krajiny. Jako bychom seděli na skalní římse. Při té myšlence mi přeběhl mráz po zádech. Lesem zašuměl vítr, se šustěním v keřích a korunách stromů pronikl až na trávník pod námi. Od křižovatky byly slyšet hlasy dětí, které tam ještě pořád postávaly se svými koly a povídaly si. V kopci směrem k mostu zařadil rychlost motocyklista. A v dálce, jakoby vznášející se nad tím vším, znělo hučení lodě mířící ven z průlivu.

Samozřejmě že mě slyšel. Moje kroky, když jsem běžel po štěrku!

„Vyměníme si to?“ zeptal se Yngve tiše a ukázal na krajíc s kořeněným sýrem.

„Klidně,“ odpověděl jsem. Povznesený vyřešením té záhady jsem spláchl douškem mléka poslední kousek chleba se sardinkami a pustil se do dalšího krajíce, který mi Yngve položil na talíř. Šlo o to, dobře si mléko rozdělit, pokud bych se dostal k poslednímu krajíci a nezbývalo by mi žádné, asi bych ho do sebe nedostal. Úplně nejlepší bylo pochopitelně ušetřit si trochu mléka na chvíli, kdy sním všechny krajíce, protože tak dobře mléko nikdy nechutnalo, nemuselo už plnit funkci, jen si po svém protékalo hrdlem, čisté a s ničím nesmíchané. To se mi ale bohužel téměř nikdy nepovedlo: okamžitá potřeba pokaždé přebila budoucí přání, jakkoliv bylo lákavé.

Ovšem Yngve to zvládal. V šetření byl mistr.

Nahoře u Prestbakmů někdo v holinách zadupal na zápraží. Pak rozřízly ticho večera tři krátké výkřiky.

Geire! – Geire! – Geire!

Odpověď přišla ze dvora před domem, kde bydlel John Beck, právě s takovým zpožděním, že všem, kdo ji zaslechli, muselo dojít, že se rozmýšlel.

No jo! zakřičel.

Vzápětí poté bylo venku slyšet, jak běží. V okamžiku, kdy se dostal ke zdi u Gustavsenů, zvedl se táta v obýváku. Cosi ve způsobu, jímž přešel místnost, mě přimělo sklonit hlavu. Taky Yngve sklonil hlavu.

Otec vešel do kuchyně, přistoupil ke stolu, beze slova se natáhl a s bouchnutím zavřel okno.

„Večer necháváme okno zavřené.“ Yngve přikývl.

Otec na nás pohlédl.

„Ať už to máte snědené.“

Teprve když se znovu usadil vedle, podíval jsem se na Yngveho.

„Ha, ha,“ zašeptal jsem.

„Ha, ha?“ zašeptal taky. „To myslel tebe.“

Položil přede mě skoro dva celé krajíce, takže se mohl zvednout a proklouznout do svého pokoje, zatímco já jsem seděl a žvýkal ještě několik minut. Plánoval jsem, že po večeři půjdu za otcem a řeknu, že ve zprávách budou určitě ukazovat ty záběry s obličejem v moři, ale po zvážení okolností bude asi nejlepší, když to nechám být.

Nebo ne?

Rozhodl jsem se, že se uvidí. Když jsem šel z kuchyně, obyčejně jsem se otočil do obýváku a popřál otci dobrou noc. Když bude jeho hlas neutrální nebo v nejlepším případě vstřícný, zmíním se o tom. Jinak ne.

Bohužel se usadil na pohovce stojící až vzadu v místnosti a ne do jednoho z kožených křesel před televizí jako obvykle. Abych s ním navázal kontakt, nestačilo se jen jakoby v rychlosti otočit, když jsem míjel dveře do obýváku, což bylo možné, když seděl v jednom z těch kožených křesel, teď jsem musel udělat několik kroků do místnosti. Z toho by mu pochopitelně došlo, že mi jde o něco extra. A v tom případě by padl celý plán jednat až podle tónu otcovyodpovědi, musel bych to vybalit v každém případě.

Na tohle jsem přišel, až když jsem byl venku z kuchyně, a jelikož jsem se nejistě zastavil, najednou jsem neměl na vybranou, protože otec samozřejmě slyšel, že jsem se zastavil, čímž mu okamžitě muselo dojít, že mu něco chci. A tak jsem udělal čtyři nezbytné kroky a vešel do jeho zorného pole.

Seděl s nohou přes nohu, loket měl položený na opěradle pohovky a dlaní si podpíral mírně zakloněnou hlavu. Zdálo se, že jeho pohled míří přímo do stropu, ale teď se obrátil na mě.

„Dobrou noc, tati,“ řekl jsem.

„Dobrou,“ odpověděl.

„Určitě budou ty záběry ukazovat večer ve zprávách,“ pokračoval jsem, „jen jsem ti to chtěl říct. Abyste se na to s mámou mohli podívat.“

„Jaký záběry?“

„Toho obličeje.“

„Obličeje?“

Musel jsem tam stát s otevřenou pusou, protože mu najednou poklesla čelist a zíral na mě způsobem, který měl, jak mi došlo, představovat mě.

„Jak jsem ti o něm říkal,“ pokračoval jsem. Zavřel pusu a narovnal se, aniž mě spustil z očí.

„Přestaň už s tím otravovat.“

„Tak dobrou.“

Jakmile jsem se otočil a vykročil do předsíně, cítil jsem, jak jeho pozornost polevila. Vyčistil jsem si zuby, převlékl se do pyžama, rozsvítil si lampičku nad postelí, pak jsem zhasl lustr, lehl jsem si a začal číst.

Vlastně jsem měl povolenou jen půlhodinu, do deseti, ale obvykle jsem si četl až do chvíle, kdy přišla domů máma, což bylo kolem půl jedenácté. A stejně tak tomu bylo i toho večera. Když jsem zaslechl, jak brouk stoupá do kopce od hlavní silnice, odložil jsem knížku na podlahu a zhasl lampičku. Ležel jsem ve tmě a naslouchal: zabouchla dveře od auta, kroky na štěrku, otevřela dveře do domu, svlékla si kabát, kroky nahoru po schodech… Dům se zdál v její přítomnosti jiný a zvláštní bylo, že jsem to vnímal; když jsem například usnul, než přišla domů, a probudil se během noci, cítil jsem, že tam je, atmosféra se nějak proměnila, aniž jsem dokázal vyjádřit jak, kromě toho, že působila uklidňujícím dojmem. To samé platilo v případě, že se neplánovaně vrátila domů dřív, zatímco já byl venku: jakmile jsem vstoupil do dveří, věděl jsem, že je doma.

Samozřejmě bych s ní rád mluvil, ona by to s tím obličejem určitě chápala, ale až tak nutné mi to nepřipadalo. Že je doma, bylo nejdůležitější. Slyšel jsem, jak vyšla po schodech, odložila svazek klíčů na stolek k telefonu, otevřela posuvné dveře, řekla něco otci tam uvnitř a zase je za sebou zavřela. Čas od času, obzvlášť po večerních směnách o víkendech, připravil otec pro oba večeři, když přišla domů. Tehdy se stávalo, že si pouštěli desky. Výjimečně po nich zůstala na kuchyňské lince prázdná láhev od vína, vždycky stejná značka, červené z obchodu Vinmonopolet, občas pili i pivo, taky pokaždé stejnou značku, dvě nebo tři světlá z arendalského pivovaru, v těch hnědých sedmičkách se žlutou plachetnicí v logu.

Ale toho večera ne. A já jsem byl rád. Když spolu večeřeli, nedívali se totiž na televizi, a to jsem potřeboval, pokud jsem měl uskutečnit svůj plán, jenž byl stejně prostý jako smělý. Několik vteřin před jedenáctou jsem se chystal vyklouznout z postele, proplížit se do haly, pootevřít posuvné dveře do obýváku a dívat se na večerní zprávy v televizi. Něco takového jsem nikdy předtím neudělal, dokonce o tom ani neuvažoval. To, co jsem nesměl, jsem zkrátka nedělal. Nikdy. Ani jedenkrát jsem neudělal něco, co mi otec zakázal. Rozhodně ne schválně. Jenže tentokrát to bylo jinak, protože nešlo o mě, nýbrž o ně. Já jsem ten obličej v moři přece už viděl a nepotřeboval jsem ho vidět znovu. Jen jsem chtěl zjistit, jestli oni spatří to samé co já.

Takhle jsem ležel ve tmě a přemítal a přitom sledoval zelenkavě fosforeskující ručičky budíku. Když bylo ticho jako nyní, slyšel jsem i auta projíždějící dole po hlavní silnici. Akustická dráha, jež začínala v okamžiku, kdy se přehoupla přes kopec u nové samoobsluhy B-Max, a pokračovala dolů zářezem u Holtetu, míjela odbočku ke Gamle Tybakkenu, stoupala nahoru k mostu, kde mizela stejně tak zničehonic, jako o půlminutu dřív vznikla.

Devět minut před jedenáctou se otevřely dveře domu na druhé straně silnice. Klekl jsem si na posteli a vykoukl z okna. Byla to paní Gustavsenová, s pytlem odpadků v ruce přecházela příjezdovou cestu. Teprve když jsem ji zahlédl, došlo mi, že je to neobvyklý pohled. Paní Gustavsenová se venku prakticky nikdy neukazovala; buď ji člověk viděl v domě, nebo na místě spolujezdce v jejich modrém Fordu Taunus, a přestože jsem to věděl, nikdy předtím jsem na to nepomyslel. Ale nyní, když se zastavila u popelnice, otevřela ji, hodila dovnitř pytel a opět víko zavřela, to vše s lenivou graciézností, jíž oplývá tolik tlustých žen, docvaklo mi to. Nikdy nechodila ven.

Dopadalo na ni ostré světlo pouliční lampy před naším plotem, ale na rozdíl od věcí, jež ji obklopovaly– popelnice, bílé stěny autopřívěsu, kamenná zeď, asfalt – a jež všechny světlo ostře a chladně odrážely, její postava jako by ho modulovala a absorbovala. Holé paže se slabě leskly, látka bílého svetru se třpytila, bohaté šedohnědé vlasy vypadaly téměř jako zlaté.

Chvilku tam stála a rozhlížela se kolem, nejdřív k Prestbakmům, potom nahoru k Hansenům a pak dolů směrem k lesu na druhé straně silnice.

Kočka, která důstojně procházela kolem, na ni na okamžik upřela pohled. Žena si dlaní několikrát přejela po paži. Potom se otočila a vešla do domu.

Znovu jsem pohlédl na budík. Za čtyři minuty jedenáct. Byla mi trochu zima a chvilku jsem zvažoval, jestli si na sebe nemám vzít svetr, ale došel jsem k závěru, že by všechno vypadalo příliš vykalkulovaně, kdyby mě objevili. A nejedná se přece o víc než o pár minut.

Opatrně jsem přešel ke dveřím a přiložil na ně ucho. Jediný skutečně rizikový moment byl, že se dveře záchodu nacházely na stejné straně posuvných dveří jako dveře mého pokoje. Kdybych tam stál, mohl bych je mít pod kontrolou, což by mi umožňovalo stáhnout se zpátky, pokud by se někdo v obýváku zvedl. Ale pokud už byl někdo na cestě, objevím to příliš pozdě, jelikož posuvné dveře byly zavřené.

Ale v tom případě přece můžu předstírat, že jdu na záchod!

S úlevou nad tím řešením jsem obezřetně otevřel dveře a vyšel do haly. Všude bylo ticho. Kradl jsem se kupředu, na zpocených chodidlech jsem cítil suchý, ode zdi ke zdi položený koberec, zastavil jsem se před posuvnými dveřmi, nic jsem neslyšel, nepatrně jsem je odsunul a mezírkou nahlédl dovnitř.

Televize v rohu byla zapnutá. Kožená křesla před ní prázdná. Takže sedí na pohovce, oba dva.

Perfektní.

Pak se na obrazovce zatočila zeměkoule s písmenem N a ozvala se znělka. Modlil jsem se, aby ukázali tu samou reportáž, aby máma i táta viděli to co já.

Moderátor uvedl vysílání sdělením o pohřešované rybářské lodi a mně se rozbušilo srdce. Jenže reportáž ukázali jinou: místo záběrů nedotčeného moře přišel rozhovor s policejním velitelem na přístavní hrázi, poté s mladou ženou s malým dítětem v náručí, načež následoval sám reportér vykládající na pozadí vlnícího se moře.

Když příspěvek skončil, ozval se uvnitř v obýváku otcův hlas a potom smích. Pocit hanby, jenž se ve mně rozlil, byl tak silný, že jsem nedokázal přemýšlet. Jako by mi nitro zbělalo. Síla té náhlé hanby byla jediným pocitem v dětství, který se mohl co do intenzity měřit se strachem, tedy ještě kromě náhlé zuřivosti. Všechny tyto tři pocity spojovalo, že já sám jsem byl jakoby paralyzován. V tom okamžiku existoval pouze ten pocit. Takže když jsem se otočil a šel zpátky do svého pokoje, nic jsem nevnímal. Vím, že okno na schodech muselo být tak tmavé, že se v něm odrážel obraz haly, vím, že dveře do Yngveho pokoje byly určitě zavřené, stejně jako ty do ložnice rodičů a do koupelny. Vím, že svazek matčiných klíčů musel ležet roztažený na stolku u telefonu jako jakési odpočívající pohádkové zvířátko s koženou hlavou a shlukem kovových nožiček, vím, že vedle určitě stála až ke kolenům vysoká keramická váza se sušenými květinami a stébly, která tak nějak neladila se syntetickým materiálem koberce. Ale já jsem nic neviděl, neslyšel, nemyslel. Vešel jsem do svého pokoje, lehl si do postele, zhasl lampičku, a když mě obklopila tma, zhluboka jsem nabral dech, až jsem se rozechvěl, zatímco břišní svaly se mi stáhly a jako by ze mě vymáčkly fňukavé zvuky, které byly tak hlasité, že jsem je musel tlumit měkkou a zanedlouho zcela mokrou látkou polštáře. Pomohlo to, přibližně jako vyzvracet se, když je člověku špatně od žaludku. Ještě dlouho poté, co mi slzy přestaly téct, jsem jen ležel a vzlykal. Bylo v tom cosi příjemného. Když i to přešlo, převalil jsem se na břicho, položil si hlavu na paži a zavřel oči, abych usnul.

TEĎ, KDYŽ TU SEDÍM A PÍŠU, uběhlo od té doby už přes třicet let. V okně před sebou vidím nejasný odraz svého obličeje. Kromě oka, které se leskne, a partie hned pod ním, jež matně odráží trochu světla, leží celá levá část ve stínu. Po čele sbíhají dvě hluboké vrásky, po každé tváři jedna, všechny jakoby naplněné tmou, a když se oči dívají upřeně a vážně a koutky nepatrně poklesnou, nelze o tomto obličeji říct nic jiného, než že je zachmuřený.

Co se mi to v něm usadilo?

Dnes je 27. února 2008. Přesně 23.43. Já, jenž píšu, Karl Ove Knausgård, jsem se narodil v prosinci 1968, a je mi tedy právě teď 39 let. Mám tři děti, Vanju, Heidi a Johna, a jsem podruhé ženatý s Lindou Boströmovou Knausgårdovou. Všichni čtyři spí v pokojích kolem mě, v bytě v Malmö, kde bydlíme už jeden a půl roku. S výjimkou několika rodičů dětí ze školky, kam chodí Vanja a Heidi, tady nikoho neznáme. Ne že bychom si stěžovali, každopádně pokud jde o mě, společenský život mi nic neříká. Nikdy nesděluju své skutečné myšlenky ani názory, jen se těsně přikloním k osobě, s níž mluvím, předstírám, že mě to, co říká, zajímá, kromě případů, kdy se napiju, pak obvykle zacházím daleko právě opačným směrem a následně se budím se strachem, že jsem to přehnal, a ten s léty vzrůstá a může nyní trvat i celé týdny. Když piju, mívám taky výpadky a naprosto ztrácím kontrolu nad svým konáním, jež bývá zpravidla zcela zoufalé a idiotské, ovšem čas od času i zoufalé a nebezpečné. Proto už nepiju. Nechci, aby mě někdo doběhl, nechci, aby mě někdo viděl, a tak to taky je: nikdo mě nedoběhne a nikdo mě nevidí. A právě tohle se mi muselo usadit v obličeji, proto je strnulý jako maska a téměř si ho nedokážu spojit se sebou samým, když ho náhodou zahlédnu v okně na ulici.

* * *

Jediné, co v obličeji nestárne, jsou oči. Jsou stejně jasné v den, kdy se narodíme, jako v den, kdy zemřeme. Jistěže žilky v nich můžou popraskat a sítnice se zakalit, ale světlo v nich se nikdy nemění. Na jeden obraz se jdu podívat pokaždé, když jsem v Londýně, a mám z něho pokaždé stejný dojem. Je to Rembrandtův pozdní autoportrét. Jeho pozdní malby jsou zpravidla poznamenané až nevídanou drsností, kdy je všechno podřízené vyjádření toho jediného okamžiku, jaksi zářivého a posvátného, v umění stále nepřekonaného – snad s výjimkou toho, čeho ve svých pozdních verších dosahuje Hölderlin, ať je to jakkoliv nesrovnatelné, jelikož světlo vyvolané Hölderlinovým jazykem je éterické a nebeské, zatímco Rembrandtovo světlo, vyvolané barvami, pochází ze země, kovu, látky– ale zrovna tento portrét, který visí v National Gallery, je nepatrně bližší klasickému realismu a skutečnosti, spíš jako díla mladého Rembrandta. Ovšem obraz sám představuje starého muže. Stáří. Veškeré detaily obličeje jsou viditelné, veškeré stopy, jež v něm život zanechal, lze vysledovat. Tvář má zbrázděnou, vrásčitou, ochablou, zpustošenou časem. Ale oči jsou jasné, a ne-li přímo mladistvé, pak určitě jakoby mimo čas, jenž celý obličej poznamenal. Jako by se na vás odkudsi z jeho nitra, kde je všechno jinak, díval někdo jiný. Jen s obtížemi se dostanete ještě blíž duši druhého člověka. Protože všechno, co se týká Rembrandtovy osoby, jeho zvyky a zlozvyky, pachy a zvuky jeho těla, jeho hlas a výběr slov, jeho myšlenky a názory, jeho způsoby, jeho tělesné vady a nedostatky, všechno, co pro druhé formuje člověka, odpadlo, portrét je přes čtyři sta let starý, a Rembrandt zemřel v témž roce, kdy ho namaloval, takže to, co zobrazuje, to, co Rembrandt vytvořil, je samotná podstata tohoto člověka, do které se každého rána probouzel a jež se vzápětí ponořila do myšlenek, ovšem sama myšlenkami nebyla, podstata, již vzápětí ovládly city, ovšem ona sama jimi nebyla, večer co večer se pak od ní ve spánku odpoutával, až se nakonec odpoutal nadobro. Cosi v nitru člověka, jež zůstává časem nedotčené a odkud pochází jas v očích. Rozdíl mezi touto malbou a ostatními pozdními Rembrandtovými díly je rozdíl mezi vidět a být viděn. Čímž chci říct, že na tomto portrétu vidí sám sebe, jak se dívá, a současně i jak je viděn. Takový obraz mohl vzniknout pouze v baroku s jeho hrou zrcadel, play within the play, v divadelních inscenacích a díky víře, že vše spolu navzájem souvisí, v období, kdy se zručnost řemeslníků vyhoupla na úroveň, jaké nikdy předtím ani potom nedosáhla. Ovšem existuje to i v naší době a dívá se to pro nás.

* * *

Tu noc, co se Vanja narodila, několik hodin jen ležela a dívala se na nás. Oči měla jako dvě černé lucerny. Tělíčko zakrvácené, dlouhé vlásky přilepené k hlavičce, a když se pohnula, byly její pohyby pomalé, jakoby ještěří. Jak tam ležela Lindě na břiše a zírala na nás, vypadala jako nějaká lesní bytost. Nemohli jsme se jí a jejího pohledu nabažit. Jenže co se v něm skrývalo? Klid, vážnost, temnota. Vyplázl jsem jazyk, uplynula minuta a pak vyplázla jazyk ona. Nikdy nebyl můj život tolik naplněný budoucností, takovou radostí. Teď jsou jí čtyři a všechno je jinak. Oči má bystré, stejně rychle ji ovládne žárlivost jako radost, smutek jako hněv, už je vtažená do světa a dovede být tak drzá, že se naprosto přestávám ovládat a řvu na ni nebo s ní třesu, až začne brečet. Ale často se tomu jen směje. Když se to stalo naposledy, když jsem byl rozzlobený a třásl s ní a ona se jen smála, dostal jsem najednou nápad a položil jí ruku na hrudník.

Srdce jí bušilo. Páni, jak to bušilo.

* * *

Je pár minut po osmé ráno. Je 4. března 2008. Sedím v pracovně, obklopený knihami navršenými od podlahy až ke stropu, poslouchám švédskou kapelu Dungen a přitom přemýšlím o tom, co jsem napsal a jakým směrem se to ubírá. Linda a John spí ve vedlejším pokoji, Vanja a Heidi jsou ve školce, kam jsem je před půlhodinou odvedl. Venku po fasádě obrovského hotelu Hilton, jenž je stále ponořený ve tmě, kloužou nepřetržitě ve třech skleněných šachtách výtahy. Vedle stojí červená cihlová budova, která, soudě podle všech vikýřů, arkýřů a oblouků, musí pocházet z konce devatenáctého nebo počátku dvacátého století. Za ní je vidět malý kousek Magistrátního parku s holými stromy a zelenou trávou a pohled uzavírá šedavý zděný dům, typická stavba sedmdesátých let, jež nutí vzhlédnout k obloze, která je poprvé po několika týdnech jasná a modrá.

Po roce a půl, co tady žiju, znám tenhle výhled a všechny jeho podoby v průběhu dne i roku, ale nijak svázaný s ním nejsem. Nic z toho, co tu vidím, pro mě nic neznamená. Možná jsem právě tohle hledal, protože právě ta nesvázanost se mi něčím zamlouvá, snad ji dokonce potřebuju, ale vědomá volba to nebyla. Před šesti lety jsem vysedával v Bergenu a psal, a ačkoliv jsem nezamýšlel strávit v tom městě zbytek života, neplánoval jsem opustit ani Norsko, ani tu, s níž jsem byl tehdy ženatý. Právě naopak, představovali jsme si, že budeme mít děti a možná se přestěhujeme do Osla, kde napíšu několik románů a ona bude dál pracovat pro rozhlas a televizi. Jenže z budoucnosti, již jsme před sebou měli a která byla vlastně jen prodloužením tehdejší přítomnosti se svými každodenními návyky, večeřemi s přáteli a známými, prázdninovými výlety, návštěvami mých i jejích rodičů, z toho všeho, obohaceného o děti, které jsme plánovali mít, nebylo nic. Něco se stalo a já ze dne na den odjel do Stockholmu, zprvu jen abych na několik týdnů vypadl, a pak to byl náhle můj život. Nejenže se v něm změnilo město a země, ale také všichni lidé. Je-li zvláštní, že jsem to udělal, je ještě zvláštnější, že o tom prakticky nikdy nepřemýšlím. Jak jsem tady zakotvil? Proč to dopadlo právě takhle?

Když jsem přijel do Stockholmu, znal jsem tam dva lidi, ani jednoho z nich dobře: Geira, s nímž jsem se vídal několik týdnů v Bergenu na jaře 1990, tedy o dvanáct let dříve, a Lindu, se kterou jsem se seznámil na několikadenním semináři pro debutanty v Biskops-Arnö na jaře 1999. Poslal jsem Geirovi mail, v němž jsem se ptal, jestli u něho můžu bydlet, než si seženu něco svého, s čímž souhlasil, a odtamtud jsem telefonicky podal inzerát do dvojích švédských novin. Obdržel jsem přes čtyřicet odpovědí, z nich jsem vybral dvě. Jeden z bytů se nacházel v ulici Bastugatan, druhý v Brännkyrkagatan. Poté co jsem si oba prohlédl, byl jsem rozhodnutý pro ten druhý až do chvíle, kdy mi na chodbě padl zrak na seznam nájemníků, na němž stálo Lindino jméno. Jak velká byla pravděpodobnost, že se tohle stane? Ve Stockholmu žije přes půl druhého milionu lidí. Kdybych se k bytu dostal přes kamarády nebo známé, nebyla by to taková náhoda, protože literární prostředí bývají relativně malá, nehledě na velikost města, jenže tohle se stalo prostřednictvím bezejmenného inzerátu v novinách s několika sty tisíců čtenářů a žena, která mi odpověděla, neznala pochopitelně ani Lindu, ani mě. Během okamžiku jsem změnil rozhodnutí, nejlepší bude vzít ten druhý byt, protože kdybych si vybral tenhle, myslela by si Linda třeba, že ji pronásleduju. Ale znamení to bylo. A významné, protože teď jsem s Lindou ženatý a ona je matka mých tří dětí. Právě s ní teď sdílím svůj život. Jediné stopy toho minulého jsou knihy a desky, jež jsem si přivezl. Všechno ostatní jsem tam nechal. A zatímco tehdy jsem strávil hodně času přemýšlením o minulosti, teď mi dochází, že až chorobně moc času, a proto jsem i přečetl, ne, téměř zhltl, román Marcela Prousta Hledání ztraceného času, v současné době věnuju minulosti sotva myšlenku. Hlavním důvodem jsou, řekl bych, děti, které se nám narodily, život s nimi tady a teď zabírá veškeré místo. Vytěsňují dokonce i tu nejbližší minulost: zkuste se mě zeptat, co jsem dělal před třemi dny, nepamatuju se. Zeptejte se mě, jaká byla Vanja před dvěma lety, Heidi před dvěma měsíci, John před dvěma týdny, nepamatuju se. V našem každodenním životě se toho děje spousta, ovšem opakuje se to pořád dokola, což víc než co jiného proměnilo moje vnímání času. Zatímco dřív jsem pohlížel na čas jako na trasu, již je třeba urazit, a na budoucnost jako na výhled daleko dopředu, často zářivý a rozhodně nikdy nudný, nyní je propojený se životem tady a teď zcela jiným způsobem. Pokud bych to měl popsat nějakým obrazem, určitě by to byla loď ve zdymadle: čas rovnoměrně proniká dovnitř ze všech stran a pomalu, nevyhnutelně vynáší život vzhůru.

S výjimkou detailů si je všechno stále podobné. A s každým prošlým dnem narůstá touha po okamžiku, kdy se život dostane na hranu, po okamžiku, kdy se brána otevře a život zas konečně vyrazí kupředu. Zároveň chápu, že právě to opakující se, do sebe uzavřené a neměnné je nezbytné, chrání mě, protože v těch málo případech, kdy ho opustím, se vrátí zpátky mé staré trápení. Náhle jsem znovu okupován všemi možnými myšlenkami o tom, co bylo řečeno, co bylo viděno, co bylo myšleno, jakoby vržen na nekontrolovatelné, neplodné, často ponižující a z dlouhodobého hlediska destruktivní území, v němž jsem přežíval tolik let. Touha dostat se pryč je stejně silná tam jako tady s tím rozdílem, že cíl touhy je dosažitelný odtamtud a nikoliv odtud. Tady si musím hledat jiné cíle a spokojit se s nimi. Mluvím o umění žít. Na papíře to není žádný problém, tady můžu například zcela snadno vykreslit obrázek Heidi, jak v pět hodin ráno vylézá z postýlky s ohrádkou a cupitá ve tmě po ložnici, načež o vteřinu později rozsvítí světlo a postaví se nade mě, jenž na ni ještě napůl spící mžourám, a řekne:

„Kuchyň!“ Má ještě idiosynkratickou řeč, kde slova mají jiný význam, než je běžné, a „kuchyň“ znamená müsli s borůvkovým kefírem. Stejným způsobem se třeba svíčka řekne „všechno nejlepší!“. Heidi má velké oči, velká ústa, velkou chuť k jídlu a je ve všech ohledech lačné dítě. Její nezdolná a nezranitelná radost, s níž vyrůstala první rok a půl svého života, se tento podzim, když se narodil John, dostala poněkud do stínu jiných, dříve neznámých citových projevů. V prvních měsících použila prakticky každou příležitost k tomu, aby se mu pokusila ublížit. Škrábance v jeho obličeji byly spíš pravidlem než výjimkou. Když jsem se na podzim vrátil po čtyřech dnech z Frankfurtu, vypadal John, jako by bojoval ve válce. Bylo to náročné, protože oddělovat ji od něho jsme taky nechtěli, takže jsme se vždycky museli pokusit vyčíst, jakou má náladu, a podle toho regulovat její přístup k bratrovi. Ovšem i když byla báječně naložená, stávalo se, že její ručka blesku rychle vystřelila a uhodila ho nebo poškrábala. Zároveň začala Heidi dostávat záchvaty zuřivosti, a to s intenzitou, jaké bych se u ní o pouhé dva měsíce dřív nenadál, a zároveň se u ní objevila i dosud nepoznaná zranitelnost: byl-li v mém hlase či chování sebe- menší náznak tvrdosti, svěsila hlavu, odvrátila se a rozplakala, jako by chtěla svou zuřivost dávat najevo, zatímco citlivost skrývat. Když o ní teď píšu, cítím obrovskou něhu. Jenže to je na papíře. Když na to dojde ve skutečnosti, ona stojí nade mnou – je tak brzy ráno, že ulice venku jsou tiché a v domě není slyšet jediný zvuk – a září radostí, že začal nový den, zatímco já se s vypětím sil vyhrabu na nohy, hodím na sebe oblečení z předchozího dne a jdu za ní do kuchyně, kde ji čeká vytoužený borůvkový kefír a müsli bez cukru, tehdy necítím něhu, a jakmile zajde příliš daleko, otravuje třeba kvůli filmu nebo se pokouší dostat do ložnice, kde spí John, stručně řečeno pokaždé, když nepřistoupí na to, že ne je ne, ale donekonečna všechno protahuje, pak se nezřídka stane, že se moje rozčilení změní v hněv, a když k ní potom mluvím přísně a jí vyhrknou slzy, sklopí hlavu a se svěšenými rameny se odvrátí, říkám si, že jí to patří. Že jí jsou teprve dva roky, si uvědomím až večer, když všichni spí a já vysedávám a přemýšlím, o co se to tady vlastně snažím, dřív na to není čas. Ovšem to už jsem z té situace venku. Během ní nemám šanci. Tehdy jde o to, přežít ráno, ty tři hodiny, kdy je třeba vyměnit pleny, obléknout šaty, připravit snídani, umýt obličeje, vykartáčovat a učesat vlasy, vyčistit zuby, zažehnat hádky, odvrátit rány, navléknout kombinézy a sněhule, načež do jedné ruky beru skládací dvojkočárek, druhou před sebou postrkuju obě holčičky a nastupujeme do výtahu, kde cestou dolů nezřídka probíhá strkání a divadýlko, pak ven na chodbu, kde je posadím do kočárku, nasadím jim čepice a rukavice, vyjíždíme na ulici, která už je plná lidí na cestě do práce, a o deset minut později je odevzdávám ve školce, čímž získávám pět následujících hodin na práci, než opět nastoupí nevyhnutelná dětská každodennost.

Odjakživa jsem měl velkou potřebu být sám, potřebuju značné dávky osamělosti, a pokud se mi jich nedostává, tak jako v posledních pěti letech, může být následná frustrace téměř panická, nebo agresivní. A pokud je tím ohrožena moje ambice napsat jednou něco jedinečného, jež udržuje v chodu celý můj dospělý život, pak ve mně jako krysa hlodá jediná myšlenka, totiž že musím od všeho pryč. Že mi čas utíká, mizí jako písek mezi prsty, zatímco já… ano, co dělám já? Drhnu podlahu, peru prádlo, vařím večeři, myju nádobí, nakupuju, hraju si s dětmi venku na hřišti, jdu s nimi domů a svlékám je, koupu je, starám se o ně, dokud nejdou spát, ukládám je, věším prádlo, aby uschlo, skládám prádlo a ukládám ho do skříně, uklízím, myju stůl, židle, skříňky. Je to boj, a ačkoliv není nijak heroický, je to boj proti přesile, protože bez ohledu na to, kolik práce doma odvedu, přetékají místnosti špínou a nepořádkem a děti, o něž je pečováno každou minutu, kdy jsou vzhůru, jsou vzdorovitější než jakékoliv jiné dítě, co jsem kdy viděl, občas je to tady naprostý blázinec, snad proto, že jsme nikdy nedokázali nastolit nezbytnou rovnováhu mezi odstupem a blízkostí, která je přece tím důležitější, čím víc temperamentu je ve hře. A u nás o temperament jde. Když bylo Vanje asi osm měsíců, začaly se u ní objevovat silné citové výbuchy, někdy téměř připomínaly záchvaty, kdy jen křičela a křičela a chvíli vůbec nešlo ji utišit. Jediné, co jsme mohli dělat, bylo držet ji, dokud to nepřejde. Těžko říct, co bylo příčinou těch výbuchů, ale často k nim docházelo, když měla mnoho nových dojmů, jako například když jsme vyjeli ze Stockholmu na venkov za babičkou, když byla dlouho s jinými dětmi nebo když jsme strávili celý den ve městě. Pak se dokázala postavit a zcela bez sebe ze všech sil křičet, byla naprosto k neutěšení. Citlivost a síla vůle není vůbec jednoduchá kombinace. A když se narodila Heidi, nebylo to pro Vanju o nic snazší. Kéž bych mohl říct, že jsem se tenkrát choval uváženě a rozumně, jenže tak tomu bohužel nebylo, protože i můj hněv a moje city se daly v těchto situacích do pohybu, čímž ještě docházelo k eskalaci, klidně na veřejnosti: stalo se třeba, že ležela na podlaze nákupního centra ve Stockholmu, a tak jsem ji popadl, hodil si ji přes rameno jako pytel brambor a nesl ji městem, zatímco kopala, mlátila kolem sebe a ječela jako pominutá. Jindy jsem zkoušel řvát jako ona nebo ji hodil na postel a pevně držel, dokud záchvat, který jí zmítal, nepřešel. Dost záhy přesně zjistila, co mě přivádí k šílenství, konkrétně určitý typ křiku, ne pláč, vzlykání nebo hysterie, ale cílený agresivní řev, nijak vázaný na situaci, při kterém jsem naprosto ztrácel kontrolu a vrhal se na tu ubohou holčičku, ječel na ni a třásl s ní, až řev přešel v pláč, napětí jejího tělíčka povolilo a konečně mohla přijmout útěchu.

Když teď na to vzpomínám, je nápadné, jak svým chováním dokázala poznamenat celý náš život, a to jí byly sotva dva roky. Ano, jednu dobu šlo skutečně jenom o to. Což samozřejmě nevypovídá o Heidi nic, zatímco o nás všechno. Jak můj, tak i Lindin život je blízký chaosu či pocitu chaosu, všechno může kdykoliv přetéct a ke všemu, co vyžaduje život s malými dětmi, se mydva musíme nutit. Plány, to my neznáme. Že se musí nakoupit na večeři, je pro nás každodenní překvapení. A stejně tak i fakt, že se na konci měsíce platí složenky. Pokud by čas od času ta či jiná instance neposlala na moje konto peníze, jako třeba honorář z opcí nebo z prodeje v knižním klubu či pakatel za vydání učebnice nebo, jako teď na podzim, druhou polovinu zahraničního honoráře, na nějž jsem úplně zapomněl, pak bychom měli problém. Ovšem tato neustálá improvizace zvyšuje důležitost okamžiku, který je pak nesmírně intenzivní, jelikož nic se neděje samo od sebe, a pokud se život zdá růžový, což se samozřejmě zdá, velmi nás to sbližuje a radost má potom odpovídající sílu. Ó ano, tehdy úplně záříme. Všechny děti jsou plné života a přirozeně vyhledávají radost, takže má-li člověk trochu sil a jedná s nimi po dobrém, za několik minut zapomenou na svůj vzdor i zuřivost. Pochopitelně je poněkud sžíravé, že pouhé vědomí – že s nimi stačí jednat po dobrém – je ve vypjaté situaci, kdy si připadám vtažený do močálu slz a zoufalství, naprosto k ničemu. Jsem-li jednou v té bažině, vede jakýkoliv další čin jen k tomu, že se do ní propadám stále níž. A neméně sžíravé je vědomí, že mám co do činění s dětmi. Že dolů mě stahují děti. Na tom je něco hluboce nedůstojného. V takových situacích asi nemůžu být vzdálenější člověku, jakým bych chtěl být. Než se mi narodily děti, neměl jsem o tom všem ani tušení. Tehdy jsem se domníval, že když na ně budu hodný, bude všechno v pohodě. A ono to tak asi vlastně i je, jenže nic, co jsem do té doby viděl, mě nevarovalo před invazí do života, kterou děti představují. Před neslýchanou blízkostí, již k nim člověk cítí, a tím, jak se vlastní temperament a rozpoložení do nich jakoby vplétá tak, že své nejhorší stránky už nemůžeme skrývat v sobě, ale vycházejí najevo, načež jsou mrštěny zpět na nás. Totéž se přirozeně týká našich nejlepších stránek. Proto je život mých dětí v zásadě stabilní a přehledný, tedy s výjimkou nejstresovějších období, kdy se nejdřív narodila Heidi a potom John, a citový život nás, kteří jsme to prožívali, se posunul způsobem, jenž se dá nejlépe popsat jako krize, a ačkoliv se na ně občas rozzuřím, jsou si mnou děti přesto jisty a vyhledávají moji blízkost, kdykoliv ji potřebují. Ze všeho nejradši jsou, když podnikáme celá rodina něco venku, a vyžadují jen to nejprostší, což se ovšem pro ně naplní dobrodružstvím: procházka do Västra Hamnen za slunečného dne, nejdřív skrz park, kde je na půl hodiny zaměstná hromada klád, potom kolem nanejvýš zajímavých plachetnic v přístavu, pak oběd na schodech u moře, kdy spořádáme každý panini z tamní italské kavárny, protože vzít si svačinu nás samozřejmě nenapadlo, načež následuje hodinka, kdysi děti jen hrají, smějí se a pobíhají kolem nás, Vanja typickým klátivým krokem, který se nezměnil od doby, kdy jí byl rok a půl, Heidi horlivými, cupitavými krůčky, stále dva metry za starší sestřičkou, připravená přijmout vzácné dary sounáležitosti, jichž se jí může dostat, a potom se vracíme stejnou cestou domů. Pokud Heidi usne v kočárku, sedneme si s Vanjou do kavárny, miluje okamžiky, kdy nás má sama pro sebe, upíjí limonádu a v jednom kuse mluví a vyptává se na všechno možné, jako třeba jestli je nebe připevněné, jestli něco může zastavit podzim nebo jestli opice mají kostru. I když v takové chvíli necítím přímo bouřlivou radost, ale spíš spokojenost nebo klid, přesto to radost určitě je. Ve zvláštních okamžicích možná dokonce štěstí. A není tohle dost? Není to dost? Ale ano, kdyby cílem bylo štěstí, stačilo by to. Jenže štěstí není můj cíl, nikdy mým cílem nebylo, co bych si s ním počal? Ani rodina není můj cíl. Kdyby tomu tak bylo a já bych jí mohl věnovat všechen svůj čas a energii, měli bychom se fantasticky, tím jsem si jistý. Mohli bychom bydlet někde v Norsku, v zimě jezdit na lyžích a na bruslích se svačinou a termoskou v batohu, v létě bychom se plavili na lodi, koupali se, rybařili, kempovali, cestovali s jinými rodinami s dětmi do ciziny, doma měli pořádek, věnovali čas vaření dobrého jídla, setkávali se s přáteli, veselí a šťastní. No, zní to jako karikatura, ale každý den vídám rodiny, kterým tímto způsobem život s dětmi funguje. Děti jsou čisté, mají hezké šaty, rodiče jsou veselí, a zvýší-li občas hlas, nikdy na své děti neječí jako idioti. O víkendech jezdí na výlety, v létě si pronajímají dům v Normandii a nikdy nemají prázdnou ledničku. Pracují v bance nebo v nemocnici, v IT firmách nebo místní administrativě, v divadle či na univerzitě. Proč by mě fakt, že píšu, měl vyloučit z tohoto světa? Proč by mě l fakt, že píšu, vést k tomu, že naše kočárky vypadají, jako když jsme je našli na skládce? Proč by měl fakt, že píšu, mít za následek, že do školky přicházím s šíleným výrazem v očích a obličejem zoufalstvím ztuhlým v groteskní masku? Proč má být fakt, že píšu, důvodem, aby moje děti neustále prosazovaly svoji vůli, nehledě na následky? Odkud se všechen ten chaos v našem životě bere? Vím, že bych mu dokázal zamezit, a vím, že bychom taky mohli být taková spořádaná rodina, jenže to bych musel chtít a muselo by to být to, oč v životě běží. A já nechci. Pro rodinu dělám všechno, co musím, je to moje povinnost. Jediné, co mě život naučil, je vydržet, nikdy se na nic neptat a touhu, jež ve mně přitom narůstá, spálit psaním. Netuším, odkud se tenhle ideál bere, ale když to takhle vidím před sebou černé na bílém, vypadá to skoro perverzně: proč je povinnost víc než štěstí? Otázka zní, je-li štěstí banální, ale otázka o jeho významu nenásleduje. Do očí mi vhrknou slzy, když se dívám na krásný obraz, nikoliv když se dívám na svoje děti. To neznamená, že je nemám rád, protože mám, z celého srdce, znamená to jen, že svým významem nemůžou naplnit celý můj život. Každopádně ne můj. Brzymi bude čtyřicet, a jakmile čtyřicet, zanedlouho padesát. Jakmile padesát, zanedlouho šedesát. Jakmile šedesát, zanedlouho sedmdesát. A bude to. Nápis na hrobě může znít: Zde spočívá ten, jenž vydržel. Vaz mu to zlomilo, bohužel. (V tom případě bych musel být pohřbený ve Švédsku, kvůli rýmu.) Anebo spíš

Zde odpočívá ten, jenž na všechno rezignovaně přistoupil,

a proto pouze napůl žil.

Než ho kleplo a smrt na něho dolehla,

zazněla jeho slova poslední,

ach, jak je tu mrazivo, přál bych si života koření!

Anebo ještě lépe

Zde odpočívá spisovatel;

když na to přijde, muž vznešený,

však smích mu cize zněl;

a nepoznal Štěstěny.

On kdysi slov plná ústa měl,

však teď jsou jen plná hlíny, žel.

Pojďte, červi, pojďte, larvy,

najezte se z jeho těla dosytosti.

Ochutnejte oční bulvy.

Není třeba ohleduplnosti,

je to už dlouho, co práchniví jeho kosti.

Ale zbývá-li mi třicet let, není přece dané, že se nezměním. Tak možná radši něco takového?

Se světem pozemským se rozloučil, ó Pane,

hleď, tu jeho tělo a posmrtný škleb,

Karl Ove Knausgård konečně skonal,

dost dlouho pojídal vezdejší náš chléb.

Od svých přátel ruce pryč dal,

aby získal klid na svou knížku a klacek,

masturboval a psal, však dobře to nedělal,

úplně mu chyběl styl, všechno jen flikoval.

Snědl koláč a pak si ještě jeden vzal,

potom bramboru a sleděm ji zajídal,

pak vzal prase, celé ho upekl a říhnul si heil!

Nácek nejsem, ale líbí se mi hnědá,

píšu v runách, to je moje nová abeceda!

Vydavatelství ho odmítala, muž dostal zlost,

cpal se a říhal a stále neměl dost,

břicho mu přetékalo tukem, rostlo stále víc,

oči měl zlé a jazyk jen hořel:

„Chtěl jsem přece jenom pravdu říct!“

Tuk se mu v žilách a okolo srdce shromáždil

a jednoho dne vykřičel svou bolest:

mé srdce se zastavuje!, o pomoc žadonil,

dejte mi další auty zabitá těla!

Však doktor řekl ne, pamatuju si vaši knihu, panáčku,

zemřete jako ryba zaseknutá v záhybu na háčku.

Znáte bolest, znáte ji?

Bodnutí v srdci, to je smrt, můj příteli!

Anebo snad, pokud budu mít štěstí, něco ne tolik osobního?

Zde spočívá muž, jenž kouřil v posteli,

a jeho žena, která uhořela spolu s ním.

Přesněji řečeno to nejsou oni,

ale trocha popela, co našli jsme na kraji louky pod mlázím.

KDYŽ BYL MŮJ OTEC STEJNĚ STARÝ jako já, odstřihl se od svého starého života a začal znovu. Tenkrát mi bylo šestnáct a chodil jsem do prvního ročníku gymnázia v Kristiansandu. Na začátku školního roku byli moji rodiče stále spolu, a pokud měli nějaké problémy, nebylo patrné nic, na základě čeho bych tušil, kterým směrem se jejich vztah bude ubírat. Tehdy jsme bydleli ve Tveitu, v údolí dvacet kilometrů od Kristiansandu, ve starém domě na samém okraji osady. Stál vysoko, s lesem v zádech a s výhledem na řeku vpředu. K domu patřila i veliká stodola a hospodářské stavení. Když jsme se tam nastěhovali, toho léta mi bylo třináct, koupili máma s tátou slepice, myslím, že u nás vydržely tak půl roku, než zase zmizely. Na pozemku vedle trávníku pěstoval táta brambory a pod ním ležel kompost, který založili. Zahradník bylo jedno z mnoha povolání, o nichž otec občas bájil, a měl v tom směru i jistý talent. Zahrada kolem našeho bývalého domu jen bujela, dokonce včetně prvků exotiky, jako byla například broskvoň, kterou zasadil u zdi, do níž se opíralo slunce, a byl náležitě hrdý, když skutečně plodila – takže stěhování na venkov bylo tenkrát plné optimismu do budoucnosti, který se postupně začal mísit s ironií, protože jedna z mála konkrétních věcí, co si pamatuju z otcova života v té době, je replika, již pronesl jednoho letního večera, kdy jsme s mámou a s ním seděli u stolu v zahradě a grilovali.

„Teď se teda máme fakt nádherně, řeknu vám!“

Ironie byla snadno rozpoznatelná, i já ji pochopil, ale zároveň komplikovaná, protože mi unikal její důvod. Pro mě právě takový večer nádherný byl. Obsah té ironické poznámky se pak nesl celým létem jako jakýsi spodní proud: od časného rána jsme se koupali v řece, na stinných paloučcích jsme hráli fotbal, na kolech jsme jezdili do kempu v Hamresandenu, koupali se a okukovali holky a v červenci jsme jeli na Norský pohár, kde jsem se poprvé opil. Někdo znal někoho, kdo měl byt, někdo znal někoho, kdo nám mohl koupit pivo, a tak jsem jednoho letního odpoledne popíjel v cizím obýváku a bylo to jako výbuch radosti, nic už nebylo nebezpečné, kvůli ničemu nebylo třeba dělat si starosti, jen jsem se smál a smál a mezi tím vším, cizím nábytkem, cizími holkami, s cizí zahradou venku, jsem si myslel, že takhle to chci mít. Přesně takhle. Jen se smát a smát a dělat, co mě napadne. Existují dvě moje fotky z toho večera, na jedné ležím v hromadě těl na podlaze, v jedné ruce lebku, hlava mi trčí na druhé straně s obličejem zkřiveným do jakési radostné grimasy a vypadá jakoby oddělená od rukou a nohou. Na druhé fotce jsem jenom já, ležím na posteli, v jedné ruce držím láhev piva, v druhé na klíně lebku, mám na sobě sluneční brýle a směju se s pusou dokořán. Odehrálo se to v létě 1984, mně bylo patnáct let a učinil jsem objev: Pití je super.

V následujících týdnech pak pokračoval můj dětský život jako předtím. Dřímali jsme na skalách pod vodopádem, občas jsme se po hlavě vrhli dolů do tůně, v sobotu dopoledne sjeli autobusem do města, kde jsme si kupovali sladkosti a chodili do obchodů s gramofonovými deskami, a pod tím vším se skrývalo očekávání z nadcházejícího nástupu na gymnázium. Ale to nebyla jediná změna u nás v rodině: matka si vzala roční dovolenou z práce na zdravotnické škole a chystala se na studium do Bergenu, kde už v té době bydlel Yngve. Měli jsme tedy bydlet s otcem nahoře ve Tveitu sami, což se taky na několik prvních měsíců stalo, než navrhl, pravděpodobně aby mě odstranil z cesty, že bych mohl bydlet v domě svých prarodičů v ulici Elvegaten, kde dědeček odjakživa míval svou účetnickou kancelář. Všichni moji kamarádi žili v Tveitu a zdálo se mi, že ty, se kterými jsem se seznámil na gymnáziu, neznám dost dobře na to, abych s nimi trávil čas i po škole, takže když jsem netrénoval, což tenkrát bylo pětkrát týdně, sedával jsem sám dole v obýváku a díval se na televizi, psával u stolu v podkroví úkoly nebo ležel vedle na posteli, četl si a přitom poslouchal muziku. Občas jsem zajel k nám nahoru do Sannesu, jak se místo jmenovalo, pro oblečení, kazety nebo knížky, někdy jsem tam i přespal, ale radši jsem byl ve městě u babičky a dědy, v našem domě se zabydlel jakýsi chlad, pravděpodobně protože už se tam nic neodehrávalo, otec jedl většinou někde venku a doma dělal jen minimum praktických věcí. To se projevilo na atmosféře domu, když se přiblížily Vánoce, působil dojmem opuštěnosti. V prvním patře v obýváku ležely na pohovce před televizí malé vysušené hrudky kočičího trusu, na lince v kuchyni stálo špinavé nádobí, všechny radiátory byly vypnuté, s výjimkou přímotopu, který si otec přestěhoval do pokoje, v němž se zdržoval. On sám měl rozervanou duši. Jednou večer jsem tam přijel, muselo to být někdy začátkem prosince, odhodil jsem batoh do svého vymrzlého pokoje a narazil na otce v předsíni, šel ze stodoly, kde byl suterén zařízený jako byt, vlasy měl rozcuchané a oči temné.

„Nemohli bysme trochu zatopit?“ zeptal jsem se. „Je tu hrozná zima.“

„Tvochu zatopit?“ opáčil. „Tady se do háje nebude ani tvochu topit.“

Neuměl jsem říkat r, nikdy jsem ho neuměl, bylo to jedno z traumat mého pozdního dětství. Otec mě občas parodoval, buď když mi to chtěl připomenout v marné snaze přimět mě, abych se vybičoval a začal říkat r tak, jak se v jižním Norsku vyslovuje, nebo když jsem něčím vzbudil jeho nevoli, jako tomu bylo teď.

Jen jsem se otočil a vracel se nahoru po schodech. Nechtěl jsem mu udělat radost tím, že uvidí, že mám v očích slzy. Hanba, že mi v patnácti, skoro šestnácti, je do pláče, byla silnější než potupa z toho, že se mi posmíval. Obvykle už jsem nebrečel, ale otec měl nade mnou moc, jíž jsem se nemohl zbavit. Ale demonstrativní odpor jsem ovládal. Šel jsem do svého pokoje, shrábl několik nových kazet, strčil je do batohu, vzal ho dolů do místnosti, kde stály šatní skříně, a nacpal do něj pár svetrů, vyšel zpátky do předsíně, oblékl se, hodil si batoh na záda a vyšel na dvůr. Venku byla zledovatělá krusta, světla nad garáží se zrcadlila v lesklém sněhu, který se přímo pod lampami zdál žlutý. Taky louka směrem dolů k silnici byla osvětlená, protože obloha byla jasná a plná hvězd a nad planinou na druhém břehu řeky zářil měsíc, téměř v úplňku. Vyrazil jsem. Mé kroky křupaly ve stopách pneumatik. Dole u stojanu s poštovními schránkami jsem se zastavil. Možná jsem mu měl říct, že odcházím. Jenže pak by to celé bylo k ničemu. Chtěl jsem přece, aby otec přemýšlel o tom, co udělal.

Kolik je asi hodin?

Napůl jsem si stáhl levou rukavici, povytáhl rukáv bundy a podíval se. Půl osmé a deset minut. Autobus jede za půl hodiny. V pohodě bych se ještě stihl vrátit.

Ale ne. Ani náhodou.

Hodil jsem si znovu batoh na záda a pokračoval dolů. Když jsem se naposledy ohlédl za sebe k domu, viděl jsem, že z komína stoupá kouř. Asi si myslí, že pořád ležím nahoře u sebe v pokoji. Takže toho lituje, přinesl dřevo a zatopil v kamnech.

Led na řece praskal. Zvuk jako by se rozbíhal a pak stoupal podél mírných svahů po stranách údolí.

Potom zahřmělo.

Po zádech mi přeběhl mráz. Ten zvuk mě vždycky naplňoval radostí. Pohlédl jsem na nebe plné hvězd. Na měsíc zářící nad kopcem. Na reflektory aut vytvářející ve tmě velké praskliny světla. Na stromy tyčící se temně a tiše, ale nikoliv nepřátelsky na břehu řeky. Na dvě dřevěné branky na bílé rovince, jež řeka na podzim zaplavovala, ale které tam teď, kdy byl průtok nízký, stály celé holé a leskly se.

Zatopil v krbu. To byl jeho způsob, jak dát najevo, že lituje. Takže odcházet bez rozloučení už nemělo žádný smysl.

Obrátil jsem se a šlapal zpátky nahoru. Zavřel jsem za sebou dveře a začal si rozvazovat boty. Z obýváku jsem zaslechl jeho kroky a narovnal jsem se. Otevřel dveře, stál s rukou na klice a díval se na mě.

„Ty už jdeš?“

Nemohl jsem vysvětlovat, že už jsem odešel a teď jsem zase zpátky. Tak jsem jen přikývl.

„Jo, chtěl jsem,“ odpověděl jsem, „zítra začínáme brzy.“

„No jo,“ přikývl, „říkal jsem si, že bych se odpoledne zastavil. Jen abys to věděl.“

„Fajn.“

Několik vteřin mě pozoroval. Potom se vrátil do obýváku a zavřel za sebou dveře.

Znovu jsem je otevřel.

„Tati?“

Otočil se a mlčky na mě pohlédl.

„Zítra je třídní schůzka. V šest.“

„Opravdu? Tak to tam musím zajít.“

Odvrátil se a pokračoval dál do obýváku a já zavřel dveře, zašněroval si boty, hodil si batoh na záda a vydal se na autobusovou zastávku, kde jsem se za deset minut zastavil. Pode mnou hučel vodopád zmrzlý do ledových proudů a záhybů, slabě osvětlený reflektory z továrny na parkety. Za ní a za mnou stoupala náhorní planina. Obklopovala roztroušenou svítící osadu v údolí řeky temnotou a divočinou. Hvězdy nade mnou vypadaly, jako by ležely na dně zmrzlého moře.

Když přijel autobus se svými pátrajícími reflektory, ukázal jsem řidiči průkazku a usadil se na předposlední sedadlo vlevo, což jsem dělával vždycky, bylo-li volné. Provoz byl slabý, svištěli jsme přes Solslettu, Ryenslettu, projeli podél pláže v Hamresandenu, pak skrz les směrem na Timenes, na silnici E18, přes most Varoddbroa, okolo gymnázia v Gimle, až jsme vjeli do města.

Dům mých prarodičů stál až dole u řeky. Když jste vešli dovnitř, hned nalevo ležela dědečkova kancelář. Napravo byl byt. Dva pokoje, kuchyň a malá koupelna. První patro bylo taky rozdělené na poloviny, na jedné straně nezařízené podkroví, na druhé pokoj, ve kterém jsem bydlel já. Měl jsem tam postel, psací stůl, malou pohovku se stolkem, kazeťák, stojan na kazety, štos učebnic, hudební i jiné časopisy a ve skříni hromadu oblečení.

Dům byl starý, kdysi patřil otcově babičce, tedy mojí prababičce, která tam i zemřela. Jak jsem vyrozuměl, byli si s otcem blízcí, a když vyrůstal, trávil u ní hodně času. Pro mě byla jakousi mytickou postavou, silná, autoritativní, svéhlavá, matka tří synů, z nichž jeden byl můj dědeček. Na fotkách, které jsem viděl, byla vždycky oblečená v černých šatech ke krku. Na konci života, jenž začal v sedmdesátých letech devatenáctého století a trval téměř sto let, byla už senilní neboli popletená, jak se říkalo u nás v rodině. Nic jiného jsem o ní nevěděl.

Zul jsem si boty a vyšel nahoru do pokoje po schodech strmých jako žebřík. Uvnitř bylo chladno, tak jsem si pustil topný ventilátor. Zapnul jsem kazeťák. Echo and the Bunnymen, Heaven Up Here. Lehl jsem si na postel a otevřel knížku. Právě jsem četl Draculu od Brama Stokera. Přečetl jsem ho už jednou rok předtím, ale i tentokrát byl stejně intenzivní a fantastický. Nepřetržité, tiché hučení města za oknem mizelo postupně z mého vědomí, jen tu a tam se navracelo, jako kdybych se pohyboval. Ale tak tomu nebylo, ležel jsem naprosto klidně a četl si až do půl dvanácté, kdy jsem si vyčistil zuby, svlékl jsem se a šel spát.

Budit se tam, úplně sám v celém domě, byl zcela specifický pocit, jako kdyby prázdnota nebyla jen kolem mě, ale i v mém nitru. Než jsem začal studovat na gymnáziu, vždycky jsem se budil, když máma s tátou už byli vzhůru a chystali se do práce se vším, co to obnášelo – kouř z cigaret, pití kafe, poslouchání rádia, snídaně a motory aut, které se zahřívaly venku ve tmě. Tohle bylo něco jiného a já to miloval. Chodit necelý kilometr přes starou čtvrť do gymnázia, i to jsem miloval, vždycky mě to naplňovalo příjemnými myšlenkami, jako třeba že jsem někdo. Většina spolužáků pocházela z města nebo nejbližšího okolí, jen já a hrstka dalších jsme přišli z venkova, což byla veliká nevýhoda. Znamenalo to, že ostatní se znali z dřívějška, setkávali se po škole, měli svoje party. Tyhle party fungovaly i v době vyučování a nestačilo se na ně jen tak pověsit, takže každou volnou minutu nastával problém: Kde mám být? Kde mám stát? Mohl jsem sedět třeba v knihovně a číst, nebo ve třídě a tvářit se, jako že si procházím úkoly, ale přesně to signalizovalo, že jsem jeden z těch mimo, a dlouho to vydržet nešlo, takže v říjnu toho roku jsem začal kouřit. Ne protože mi to chutnalo ani protože bych si připadal jako drsňák, ale protože jsem měl, kam se zařadit: každou volnou minutu jsem teď mohl postávat venku za dveřmi, aniž by se někdo na něco ptal. Když skončilo vyučování a vrátil jsem se domů, problém zmizel. Zaprvé protože jsem tehdy jezdil co nejčastěji do Tveitu trénovat nebo abych se setkal s Janem Vidarem, nejlepším kamarádem ze základní školy, zadruhé protože mě nikdo neviděl a nemohl tedy vědět, že vysedávám po večerech v domě sám.

Při vyučování to bylo jinak. Chodil jsem do třídy se třemi dalšími kluky a šestadvaceti holkami a tam jsem měl svou roli, svoje místo, tam jsem mohl mluvit, odpovídat na otázky, diskutovat, řešit úkoly, někým být. Ve třídě mě to svedlo dohromady s ostatními, nevnucoval jsem se a nebylo nic zvláštního na tom, že tam jsem. Seděl jsem úplně vzadu v rohu, vedle mě Bassen, přede mnou Molle, úplně vepředu ve stejné řadě Pål a zbytek třídy zaplňovaly holky. Šestadvacet šestnáctiletých holek. Některé jsem měl raději než jiné, ale žádnou tolik, abych mohl říct, že jsem zamilovaný. Monica z rodiny maďarských židů byla ostrá, spoustu toho věděla, a když jsme debatovali o palestinském konfliktu, bránila umanutě a pevně Izrael, což mi nešlo na rozum, bylo přece nabíledni, že Izrael je militaristický stát a Palestina oběť. Hanne, hezká holka z Vågsbygdu, která zpívala ve sboru, křesťanka a dost naivní, ale rád jsem se na ni díval a byl s ní v jedné místnosti. Siv, blonďatá, snědá, s dlouhýma nohama, která během prvních dnů prohlásila, že se území mezi gymnáziem a Obchodní školou podobá americkému kampusu, čímž se zpočátku v mých očích vyznamenala, protože věděla něco, co já ne, o světě, jehož bych rád byl součástí. Strávila několik let v Ghaně a příliš se vychloubala a příliš hlasitě se smála. Benedicte s ostrými rysy, jež jako by patřily do padesátých let, vlnitými vlasy a oblečením s náznakem vyšší třídy. Tone s graciézními pohyby, tmavovlasá a vážná, malovala a zdála se samostatnější než ostatní. Anne, jež měla rovnátka a s níž jsem se toho podzimu mazlil na třídním večírku v kadeřnickém křesle Bassenovy mámy. Hilde, světlovlasá a růžolící, bytostně svá, a přesto jaksi anonymní, která se se mnou často bavila, Irene, středobod všech holek, pohledná způsobem, kdy krása vzniká a mizí ve stejném okamžiku, Nina se silnou, až mužskou postavou, zároveň však i křehká a planoucí. Mette, drobná, ostrá a pletichářská. Měla ráda Bruce Springsteena a nosila oblečení z džínoviny, byla maličká a neustále se smála, oblékala se vyzývavě a vulgárně a vždycky z ní byly cítit cigarety, když se usmála, byly jí vidět dásně, ale jinak byla hezká, ovšem její smích, jakési neustálé hihňání, jímž doprovázela všechno, co řekla, všechny hlouposti, které ze sebe vypravila, a k tomu skutečnost, že trochu šišlala, to vše její krásu banalizovalo a do jisté míry znehodnocovalo. Byl jsem obklopený záplavou holek, proudem těl, záplavou prsou a stehen. Protože jsem se s nimi vídal jen ve formálním prostředí školních lavic, pociťoval jsem jejich blízkost ještě silněji. Tak nějak to dávalo mým dnům význam, těšil jsem se, až vejdu do třídy asednu si tam, kde mám právo sedět společně se všemi těmito dívkami.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Můj boj 1: Smrt v rodině.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.