Copyright © 2014 by Jojo´s Mojo Limited

All rights reserved

Translation © 2016 by Eva Klimentová

ISBN 978-80-249-4742-6

Charlesovi

Prolog

Ed

Ed Nicholls právě pil s Ronanem kávu v místnosti kreativců, když vešel dovnitř Sidney. Za ním stál člověk, kterého znal od vidění, další kravaťák.

„Hledali jsme tě,“ řekl Sidney.

„Tak jste nás našli,“ odpověděl Ed.

„Ronana ne, jenom tebe.“

Ed si je chvilku pozorně prohlížel, potom hodil ke stropu červený molitanový míček a chytil ho. Pohlédl stranou na Ronana. Investacorp koupil polovinu akcií firmy už před půldruhým rokem, ale pro Eda s Ronanem to pořád byli „kravaťáci“. Bylo to jedno ze slušnějších označení, kterými je v soukromí nazývali.

„Znáš ženu jménem Deanna Lewisová?“

„Proč?“

„Poskytls jí nějaké informace o uvedení nového softwaru na trh?“

„Cože?“

„Je to jednoduchá otázka.“

Ed se podíval z jednoho kravaťáka na druhého. Místnost ovládla zvláštně napjatá atmosféra. Edův žaludek mu jako přetížený výtah začal pomalu klesat k nohám. „Možná jsme se spolu bavili o práci. Nevybavuju si nic konkrétního.“

„Deanna Lewisová?“ zeptal se Ronan.

„V tomhle se musíš vyjádřit jasně, Ede. Dal jsi jí nějaké informace o spuštění SFAXu?“

„Ne. Možná. O co jde?“

„Policie dole prohledává tvoji kancelář, společně se dvěma ranaři z Úřadu pro finanční služby. Jejího bratra zatkli za zneužívání interních informací při obchodování. Na základě informací o uvedení nového softwaru na trh, které jsi jim poskytl ty.“

„Deanna Lewisová? Naše Deanna Lewisová?“ Ronan si začal otírat brýle, což dělal vždycky, když mu bylo úzko.

„Investiční fond jejího bratra vydělal za první den obchodování dvě celé šest milionu dolarů. Ona sama si na svůj osobní účet připsala sto devadesát tisíc.“

„Investiční fond jejího bratra?“

„To nechápu,“ poznamenal Ronan.

„Vysvětlím ti to. Existuje nahrávka, v níž Deanna Lewisová mluví s bratrem o spuštění SFAXu. Tvrdí, že tady Ed jí poradil, že to bude fakt pecka. A co se nestalo? Za dva dny je bráchův fond mezi největšími kupci akcií. Co přesně jsi jí řekl?“

Ronan na něj zíral. Ed se snažil soustředit. Když polkl, znělo to ostudně hlasitě. Vývojáři na druhém konci místnosti vykukovali přes přepážky svých boxů. „Nic jsem jí neřekl.“ Zamžikal. „Nevím. Možná jsem něco řekl. Nebylo to přece státní tajemství.“

„To si kurva piš, že bylo, Ede,“ zasípal Sidney. „Říká se tomu zneužívání interních informací při obchodování. Řekla mu, žes jí uvedl data, časy. Řekls jí, že firma vydělá pořádný balík.“

„V tom případě lže! Kecá. Jenom jsme... spolu něco měli.“

„Tys ji chtěl ojet, tak sis pustil pusu na špacír, abys na ni udělal dojem?“

„Tak to nebylo.“

„Tys spal s Deannou Lewisovou?“ Ed cítil, jak ho Ronan probodává svýma krátkozrakýma očima.

Sidney zvedl ruce. „Měl by sis zavolat právníka.“

„Proč bych měl mít malér?“ zeptal se Ed. „Vždyť jsem z toho neměl žádný prospěch. Ani jsem nevěděl, že její brácha má nějaký investiční fond.“

Sidney se ohlédl. Zvědavé obličeje najednou měly něco jiného na práci. Ztišil hlas. „Teď musíš jít. Chtějí tě vyslechnout na policii.“

„Cože? To je na hlavu. Za dvacet minut mám schůzku kvůli softwaru. Na žádnou policii nejdu.“

„A samozřejmě tě suspendujeme, dokud nezjistíme, jak to bylo.“

Ed se nevěřícně uchechtl. „To snad nemyslíte vážně? Nemůžete mě suspendovat. Je to moje firma.“ Vyhodil molitanový míček do vzduchu, chytil ho a otočil se k nim zády. Nikdo se nepohnul. „Nikam nejdu. Tohle je naše firma. Řekni jim to, Ronane.“

Podíval se na Ronana, ale ten upřeně zíral na něco na podlaze. Vzápětí si všiml, jak Sidney kroutí hlavou. Potom zahlédl dva uniformované muže, kteří se za ním objevili, a svou sekretářku, která si rukou zakrývala ústa. Mezi ním a dveřmi vznikl volný průchod – a molitanový míček neslyšně dopadl na zem mezi jeho nohy.

1

Jess

Jess Thomasová a Nathalie Bensonová zhrouceně seděly v dodávce, zaparkované dostatečně daleko od Nathaliina domu, aby nebyly vidět zevnitř. Nathalie si zapálila. Před šesti týdny počtvrté přestala kouřit.

„Osmdesát liber týdně, zaručených. A placená dovolená. Do háje!“ vykřikla Nathalie. „Fakt bych chtěla najít tu čůzu, která tam nechala tu náušnici, a nasekat jí, že nás připravila o náš nejlepší kšeft.“

„Možná nevěděla, že je ženatý.“

„Ale věděla.“ Než se Nathalie seznámila s Deanem, strávila dva roky s mužem, který, jak se ukázalo, má na druhé straně Southamptonu hned dvě rodiny, ne jednu. „Žádný svobodný chlap nemá na posteli rozložené barevně sladěné polštářky.“

„Neil Brewster ano.“

„Neil Brewster má ve své hudební sbírce ze sedmašedesáti procent Judy Garlandovou a z třiatřiceti Pet Shop Boys.“

Společně uklízely každý den v týdnu už čtyři roky, ještě když byl Beachfront Holiday Park napůl ráj, napůl staveniště, ještě když developeři slibovali místním rodinám přístup do bazénu a každého ujišťovali, že rozsáhlá luxusní zástavba bude pro jejich přímořské městečko přínosná a nevysaje z něj poslední zbytky života.

Na boku dodávky byl přes šablonu namalovaný vybledlý název ÚKLIDOVÁ SLUŽBA BENSONOVÁ & THOMASOVÁ. Nathalie ještě dolů připsala: VÁŠ BORDEL JE NAŠE POTĚŠENÍ!

Po dvou měsících ji Jess upozornila, že polovina telefonátů, které za tu dobu obdržely, se vůbec netýkala uklízení.

Téměř veškeré zakázky teď měly právě v nové zástavbě v Beachfrontu. Ve městě skoro nikdo neměl peníze (nebo chuť) najmout si někoho na domácí úklid, kromě lékařů, místního advokáta a sem tam nějakého jiného klienta, jako byla třeba paní Humphreyová, která měla artritidu a nemohla uklízet sama. Na jednu stranu to byla dobrá práce. Jess mohla pracovat sama na sebe, organizovat si pracovní dobu a většinou si i vybírat zákazníky. Nevýhodou kupodivu nebyli protivní klienti (a to se aspoň jeden protiva vždycky našel) ani skutečnost, že při drhnutí cizího záchoda jste tak nějak měli pocit, že jste na společenském žebříčku o stupínek níž, než jste původně plánovali. Jess nevadilo vytahovat z cizích odtokových otvorů chomáče vlasů ani fakt, že lidé, kteří si pronajímali rekreační byty, většinou měli pocit, že musejí celý týden žít jako prasata.

Nelíbilo se jí však, že se takhle o životech druhých lidí nakonec dozvěděla mnohem víc, než chtěla vědět.

Jess by vám mohla povědět o tajném nakupovacím zlozvyku paní Eldridgeové: účtenky za drahé značkové boty pěchovala do odpadkového koše v koupelně, ve skříni měla tašky s nenošeným oblečením, z kterého ani neodstřihla visačky. Mohla by vám povědět, že Lena Thompsonová se už čtyři roky snaží o dítě a používá dva těhotenské testy měsíčně (šušká se, že si nesundává silonky). Mohla by vám povědět, že pan Mitchell z té velké vily za kostelem má šesticiferné příjmy (nechával své výplatní pásky na stolku v hale; Nathalie tvrdila, že to dělá schválně) a že jeho dcera tajně kouří v koupelně.

Kdyby se jí chtělo, Jess by mohla vyjmenovat maloměstské paničky, které chodily ven dokonale upravené – načesané, s nalakovanými nehty a v obláčku drahého parfému, ale klidně nechávaly na podlaze všem na očích pohozené špinavé kalhotky. Nebo dospívající kluky, jejichž tuhé ručníky se jí vůbec nechtělo brát do ruky. Některé dvojice trávily každou noc odděleně a manželky jí s úsměvem tvrdily, že „měli v poslední době hrozně moc návštěv“, když ji žádaly, aby převlékla postel v pokoji pro hosty. Některé záchody vyžadovaly plynovou masku a varování před nebezpečnými chemickými látkami.

A potom se občas stávalo, že měly milou klientku, jako byla Lisa Ritterová, chodily k ní luxovat a jednou odešly s poznáním, bez kterého by se opravdu klidně obešly.

„Nejspíš ji ztratila moje dcera, když tu byla naposledy,“ řekla Lisa Ritterová. Hlas se jí trochu třásl, jak se přemáhala, když ji držela v ruce. „Má přesně takové náušnice.“

„Samozřejmě,“ přisvědčila Jess. „Nejspíš ji někdo odkopl k vám do ložnice. Nebo se někomu zachytila o botu. Věděly jsme, že to tak nějak bude. To mě mrzí. Kdybych věděla, že není vaše, vůbec bych vás s tím neotravovala.“ A když se od ní paní Ritterová odvrátila, hned jí bylo jasné, že mají utrum. Poslům špatných zpráv se neděkuje.

Vypolstrované batole na druhém konci ulice zlehka dopadlo na zem jako podťaté a po chvilce ticha se rozplakalo. Jeho matka nad ním stála v němém zděšení s plnou náručí dokonale vyvážených nákupních tašek.

„Slyšelas přece, co nám Lisa Ritterová říkala minulý týden – kadeřnice se zbavila dřív než nás.“

Nathalie se zatvářila, jako by říkala, že Jess by viděla něco dobrého i na atomové apokalypse. „Než se zbavila ,uklízeček‘. To je něco jiného. Bude jí fuk, jestli jsme to my nebo třeba ExpresClean nebo Šůrovačky.“ Nathalie zavrtěla hlavou. „Kdepak. Odteď pro ni vždycky budeme ty uklízečky, které vědí pravdu o jejím záletném manželovi. Ženským jako ona na tom záleží. Jde jim o to, jak působí navenek, ne?“

Matka položila tašky a sklonila se, aby batole zvedla. Jess si opřela bosé nohy o palubní desku a zabořila obličej do dlaní. „Do háje. Kde jinde si ty prachy vyděláme, Naty?“

„Ten barák byl dokonale vypíglovaný. V zásadě jsme tam chodily jen dvakrát týdně ometat prach.“ Nathalie hleděla z okna.

„A vždycky platila včas.“

Jess měla tu diamantovou náušnici pořád před očima. Proč se na ni prostě nevykašlaly? Vlastně by bylo bývalo lepší, kdyby ji jedna z nich ukradla. „Dobře, tak nás vyhodí. Pojďme změnit téma, Naty. Před směnou v hospodě si nemůžu dovolit brečet.“

„Takže volal ti tento týden Marty?“

„Tohle téma jsem nemyslela.“

„Tak volal, nebo ne?“

Jess si povzdychla. „Jo.“

„Řekl ti, proč se ti minulý týden neozval?“ Nathalie odstrčila Jessiny nohy z palubní desky.

„Ne.“ Jess cítila, jak se na ni dívá. „A ne, žádné peníze mi neposlal.“

„To snad ne. Musíš na něj poslat sociálku. Takhle už to dál nejde. Měl by ti přece platit na vlastní děti.“

Byla to ohraná písnička. „Když on... stále ještě není v pořádku,“ omlouvala ho Jess. „Nemůžu mu přidělávat starosti. Ještě ani nemá práci.“

„Ale teď ty peníze budeš potřebovat. Než seženeme další kšeft jako od Lisy Ritterové. Jak se má Nicky?“

„Šla jsem k Jasonovi Fisherovi domů, abych si promluvila s jeho mámou.“

„To snad nemyslíš vážně. Ta ženská mi nahání hrůzu. Řekla, že ho přinutí, aby nechal Nickyho na pokoji?“

„Tak nějak.“

Nathalie nespouštěla z Jess zrak a lehce jí poklesla čelist.

„Vmetla mi do tváře, že jestli ještě jednou překročím její práh, zmaluje mě tak, že budu hrát všema barvama. Mě a moje... jak to řekla?... moje ,přešprtaný‘ děti.“ Jess odklopila zrcátko nad sedadlem spolujezdce, zkontrolovala si vlasy a stáhla si je do ohonu. „Jo, a potom mi sdělila, že Jason by neublížil ani mouše.“

„Jak jinak.“

„To nic. Měla jsem s sebou Normana. A ten šikulka nechal vedle jejich toyoty obrovskou hromádku a já jsem nějak zapomněla, že mám v kapse plastový sáček.“

Jess si znovu dala nohy nahoru.

Nathalie jí je znovu odstrčila dolů a otřela palubní desku vlhčeným ubrouskem. „Ale fakticky, Jess? Jak dlouho už je Marty pryč? Dva roky? Jsi mladá. Nemůžeš pořád čekat, až si vyřeší svoje problémy. Musíš se znovu dostat do sedla,“ ušklíbla se Nathalie.

„Znovu se dostat do sedla. Super.“

„Liamu Stubbsovi se líbíš. Toho bys v pohodě osedlala.“

„Liama Stubbse by osedlal kdokoli, kdo má oficiálně dva chromozomy X.“ Jess zavřela okýnko. „Je mi líp s knížkou. Navíc si myslím, že děti už měly v životě dost rozruchu, nemusí se ještě ke všemu seznamovat s novým strejdou. Chápeš?“

Svraštila nos a pohlédla na oblohu. „Musím postavit na čaj a pak se musím připravit do hospody. Než odejdu, rychle obvolám klienty, abych zjistila, jestli někdo nepotřebuje úklid navíc. A nikdy nevíš, třeba nás nevyhodí.“

Nathalie stáhla okýnko a vyfoukla dlouhý kouř. „Jasně, Dorotko. A náš příští kšeft bude úklid ve Smaragdovém městě na konci cesty dlážděné zlatými cihlami.“

Domem na Seacole Avenue 14 se rozléhal zvuk vzdálených explozí. Tanzie nedávno vypočítala, že Nicky od svých šestnáctých narozenin tráví osmdesát procent volného času u sebe v pokoji. Jess se mu ani moc nedivila.

Postavila v předsíni úklidovou přepravku, pověsila si bundu, vyšla nahoru po schodech, jako obvykle ji lehce ohromilo, jak je běhoun na nich ošoupaný, a otevřela dveře do Nickyho pokoje. Měl na uších sluchátka a právě po někom střílel; zápach trávy byl tak silný, že se jí zatočila hlava.

„Nicky,“ řekla a vtom někdo explodoval v krupobití střel. „Nicky.“ Došla k němu a sundala mu sluchátka. Otočil se a chvíli se tvářil nechápavě, jako by ho právě probudila. „Koukám, že se šprtáš.“

„Studijní pauza.“

Zvedla popelník a přistrčila ho k němu. „Já myslela, že jsem ti to řekla jasně.“

„To je ze včerejšího večera. Nemohl jsem spát.“

„Doma ne, Nicky.“ Nemělo smysl zakazovat mu trávu úplně. Všichni kolem hulili. Říkala si, že má kliku, že začal až v patnácti.

„Je už zpátky Tanzie?“ Sehnula se, aby z podlahy posbírala zatoulané ponožky a hrnky.

„Ne. Jo. Po obědě volali ze školy.“

„Cože?“

Napsal něco do počítače, potom se k ní otočil. „Nevím. Něco kvůli škole.“

Nadzvedla mu pramen načerno obarvených vlasů a uviděla to: čerstvý šrám na lícní kosti. Ucukl. „Co se ti stalo?“

Pokrčil rameny a odvrátil zrak.

„Oni tě zase napadli?“

„Nic mi není.“

„Proč jsi mi nezavolal?“

„Nemám kredit na mobilu.“ Opřel se do židle a vypálil virtuální granát. Na obrazovce vybouchla ohnivá koule. Znovu si nasadil sluchátka a přilepil se k monitoru.

Nicky začal s Jess nastálo bydlet před osmi lety. Byl to Martyho syn, měl ho s Dellou, s níž krátce chodil ještě před dvacítkou. Nicky byl zpočátku zamlklý a ostražitý. Měl hubené a protáhlé končetiny a nenasytnou chuť k jídlu. Jeho matka se začala stýkat s novými lidmi a nakonec zmizela někde ve střední Anglii s chlápkem zvaným Borec Al, jenž se nikdy nikomu nedíval do očí a v obrovité pěsti svíral všudypřítomnou plechovku skotského piva. Nickyho našli přespávat ve školní šatně, a když jim ze sociálky zavolali podruhé, Jess řekla, že může být u nich. „To ti tak scházelo,“ poznamenala tehdy Nathalie. „Další hladový krk.“

„Je to můj nevlastní syn.“

„Za poslední čtyři roky jsi ho viděla dvakrát. A ještě ti není ani dvacet.“

„To víš, takhle to dnes v rodinách chodí.“

Později si občas říkala, jestli Nicky nebyl ona příslovečná poslední kapka, která způsobila, že Marty se zcela zřekl odpovědnosti za svou rodinu. Ale Nicky byl pod těmi havraními vlasy a nánosem líčidel v jádru hodný kluk. Hezky se choval k Tanzie, a když na tom byl dobře, povídal, smál se a dovolil Jess občasné nemotorné objetí. Byla ráda, že ho má, i když jí někdy připadalo, jako by jí v zásadě přibyl ještě jeden člověk, o kterého se musí strachovat.

Vyšla na zahradu s telefonem a zhluboka se nadechla. „Ehm... haló? Tady Jessica Thomasová. Dostala jsem vzkaz, že mám zavolat.“

Ticho.

„Je Tanzie...? Je... všechno v pořádku?“

„Všechno v pohodě. Pardon. Měl jsem to zmínit. Tady Tsvangarai, Tanziin učitel matematiky.“

„Aha.“ V duchu si ho představila: vysoký muž v šedém obleku... obličej jako funebrák.

„Chtěl jsem s vámi mluvit, protože před týdnem jsem měl velmi zajímavý rozhovor se svým kolegou, který pracuje ve škole svaté Anny.“

„Škola svaté Anny?“ Jess svraštila čelo. „Ta soukromá?“

„Ano. Mají stipendijní program pro děti, které jsou mimořádně nadané na matematiku. A jak víte, Tanzie už vedeme jako nadanou a talentovanou.“

„Protože je dobrá v matice.“

„Lepší než dobrá. A minulý týden jsme ji nechali udělat test na přijímačky. Nevím, jestli se vám o tom zmínila? Poslal jsem vám dopis, ale nevím, jestli jste ho četla.“

Jess se zadívala na racka na obloze. Terry Blackstone si začal zpívat s rádiem. Bylo o něm známo, že vystřihne Roda Stewarta se vším všudy, když si myslí, že se nikdo nedívá.

„Dnes ráno nám přišly výsledky. A vedla si dobře. Přímo skvěle. Paní Thomasová, kdybyste souhlasila, rádi by ji pozvali na pohovor na dotované místo.“

Uvědomila si, že tupě opakuje jeho slova. „Dotované místo?“

„Pro určité děti s výjimečnými schopnostmi. Svatá Anna se zřekne značné části školného. Znamená to, že Tanzie by se dostalo špičkového vzdělání. Má mimořádné početní schopnosti, paní Thomasová. Myslím, že by to pro ni mohla být obrovská příležitost.“

„Svatá Anna? Ale. Tanzie by musela jezdit autobusem přes celé město. Potřebovala by všechny ty uniformy a školní potřeby. A – nikoho by tam neznala.“

„Najde si kamarády. Ale to jsou jen maličkosti, paní Thomasová. Uvidíme, s čím škola přijde. Tanzie je talentované děvče.“ Odmlčel se. Když nic neříkala, ztišil hlas: „Učím matematiku už skoro dvaadvacet let, paní Thomasová. A ještě nikdy jsem se nesetkal s dítětem, které by chápalo matematické pojmy jako ona. Podle mého názoru už ji tady v podstatě nemám co naučit. Algoritmy, pravděpodobnost, prvočísla. “

„Dobrá. Tak tady už se nechytám, pane učiteli.“

Tiše se zasmál. „Ozvu se vám.“

Zavěsila a ztěžka dosedla na bílou plastovou zahradní židli, která postupem času získala pěkný smaragdový lesk. Hleděla do prázdna: do okna na závěsy, které Martymu vždycky připadaly příliš křiklavé, na červenou plastovou tříkolku, které se jí pořád ještě nepodařilo zbavit, na vajgly od sousedů, poházené jako konfety na její cestičce, na ztrouchnivělá prkna v plotě, skrz která pes urputně prostrkoval hlavu. A navzdory tomu, co Nathalie nazývala jejím upřímně scestným optimismem, Jess zjistila, že jí nečekaně vhrkly slzy do očí.

Odchod otce od rodiny s sebou nese spoustu nepříjemností: finanční potíže, zlost potlačovanou kvůli dětem i chování většiny zadaných kamarádek, které k vám teď přistupují, jako byste jim chtěla ukrást manžela. Ale horší než tohle, horší než to nekonečné, příšerně vyčerpávající finanční a úmorné zápolení, bylo zjištění, že být samostatným rodičem, když jste zcela bezradní, znamená mít pocit naprosté osamělosti.

2

Tanzie

Na parkovišti Svatoanenské školy parkovalo dvacet šest aut. Proti sobě stály dvě řady třinácti nablýskaných terénních vozů s pohonem všech kol. Na parkovací místa zajížděly v průměrném úhlu 41 stupňů, než se zařadilo další auto.

Tanzie je pozorovala, když s mámou přecházely silnici od autobusové zastávky: řidiči a řidičky při řízení telefonovali, což bylo proti předpisům, nebo se otáčeli na zadní sedadlo a něco neslyšně říkali blonďatým miminkům s vykulenýma očima. Máma vysunula bradu a ve volné ruce si pohrávala s klíči od domu, jako by to ve skutečnosti byly klíčky od auta, které náhodou nechala stát někde za rohem. Pořád se ohlížela. Tanzie se dovtípila, že má obavu, aby se náhodou nesetkala s nějakým svým klientem, který by se jí zeptal, co tady dělá.

Tanzie v téhle škole ještě nikdy nebyla, i když kolem ní aspoň desetkrát jela autobusem, protože v téže ulici sídlila ordinace zubaře na pojišťovnu. Zvenčí byl vidět jen nekonečný živý plot sestříhaný přesně do pravého úhlu (přemítala, jestli zahradník používá úhloměr) a velké stromy s nízkými rozložitými větvemi, které se klenuly nad hřišti, jako by měly dětem skýtat úkryt před nebezpečím.

Děti v téhle škole se nemlátily batohy po hlavě ani se navzájem nepřitlačovaly ke zdi, aby se obraly o kapesné. Nebyli tu učitelé, kteří unaveně naháněli puberťáky do tříd. Holky si v pase nerolovaly sukně nahoru. Vůbec nikdo nekouřil. Matka jí lehce stiskla ruku. Tanzie si přála, aby nevypadala tak nervózně. „Je to tu hezké, viď, mami?“

Máma přikývla. „Ano.“ Znělo to jako vykviknutí.

„Pan učitel Tsvangarai mi říkal, že úplně všichni zdejší žáci, kteří maturovali z matiky, dostali jen jedničku nebo jedničku s hvězdičkou. To je super, viď?“

„Fakt úžasné.“

Tanzie mámu trochu zatahala za ruku, aby se rychleji dostaly do ředitelny. „Myslíš, že se Normanovi po mně bude stýskat, až budu mít dlouhé dny?“

„Jaké dlouhé dny?“

„V téhle škole končí vyučování až v šest. A každé úterý a čtvrtek je matematický kroužek – tam bych určitě chtěla chodit.“

Matka na ni pohlédla. Vypadala opravdu unaveně. V poslední době byla pořád unavená. Nasadila úsměv, který ve skutečnosti vůbec nebyl úsměvem, a vešly dovnitř.

„Dobrý den, paní Thomasová. Ahoj, Costanzo. Těší mě, že vás poznávám. Posaďte se.“

Vysoký strop v ředitelně zdobily bílé štukové rozety, rozmístěné po dvaceti centimetrech od sebe, a maličká růžová poupátka přesně v poloviční vzdálenosti mezi nimi. V místnosti stála spousta starého nábytku a za velkým arkýřovým oknem pomalu brázdil kriketové hřiště muž na traktorové sekačce. Někdo položil na stolek podnos s kávou a sušenkami. Bylo poznat, že jsou domácí. Máma dřív pekla taky takové, než táta odešel.

Tanzie se posadila na kraj pohovky a zírala na dva muže před sebou. Ten s knírem se usmíval jako sestřička, než vám píchne injekci. Máma si přitáhla tašku na klín a Tanzie si všimla, jak má položenou ruku přes roh, který Norman ožvýkal. Cukala jí noha.

„Tohle je pan Cruikshank. Vede sekci matematiky. A já jsem Daly. Poslední dva roky jsem tu ředitelem.“

Tanzie zvedla zrak od sušenky.

„Zabýváte se tětivami?“

„Ano,“ řekl pan Cruikshank.

„A geometrickou pravděpodobností?“

„Tou také.“

Pan Cruikshank se k ní naklonil. „Prohlíželi jsme si tvoje výsledky testů. A myslíme si, Costanzo, že bys už příští rok měla udělat závěrečnou zkoušku základní školy, abys ji měla za sebou. Protože podle mého názoru by tě víc bavily problémy, které řeší maturanti.“

Pohlédla na něj. „Máte zkušební testy?“

„Pár jich mám vedle. Chtěla bys je vidět?“

Nemohla uvěřit, že se jí ptá. Blesklo jí hlavou, že by odpověděla: „Si piš,“ jako Nicky, ale jen mlčky přikývla.

Pan Daly podal mámě kávu. „Nebudu chodit kolem horké kaše, paní Thomasová. Dobře víte, že vaše dcera má výjimečnou schopnost. Takové výsledky, jako má ona, jsme doposud viděli jen jednou, a to od žáka, který nyní vyučuje na cambridgeské Trinity Colllege.“

Tak dlouho pořád mluvil, až Tanzie trochu vypnula: „... pro velmi vybranou skupinku žáků, kteří mají prokazatelně mimořádné schopnosti, jsme vytvořili nové stipendium rovných příležitostí.“ Bia, bla, bla... „Dítěti, které by jinak nemohlo využívat výhody takovéto školy, by poskytlo možnost plně rozvinout svůj potenciál v. “ Bia, bla. „Samozřejmě nás velmi zajímá, kam až Costanza dokáže dospět v matematickém oboru, ale rádi bychom zajistili, aby se plně rozvinula i v jiných oblastech studentského života. Naše učební osnovy kladou velký důraz na sport a hudební výchovu.“ Bla, bla bla... „Matematicky nadaným dětem často jdou i jazyky...“ Bia, bla... „... a hodiny dramatického umění – ty bývají mezi dívkami v jejím věku velmi oblíbené.“

„Já mám fakt ráda jenom matiku,“ řekla mu. „A psy.“

„Tedy co se týče psů, toho moc nemáme, ale určitě bychom ti mohli nabídnout spoustu příležitostí k rozvinutí tvého matematického nadání. Ale myslím, že možná budeš překvapená, co ještě tě baví. Hraješ na nějaký nástroj?“

Zavrtěla hlavou.

„Nějaké jazyky?“

Místnost trochu ztichla.

„Jiné zájmy?“

„Každý pátek chodíme plavat,“ řekla máma.

„Nebyli jsme plavat od té doby, co táta odešel.“

Máma se usmála, ale vypadalo to trochu nepřesvědčivě. „Byli, Tanzie.

„Jednou. Třináctého května. Ale teďka chodíš každý pátek do práce.“

Pan Cruikshank vyšel z místnosti a za chvíli se vrátil s těmi testy. Nacpala si do pusy poslední sušenku, potom vstala a přisedla si k němu. Měl jich celý štos. I věci, do kterých se zatím ještě vůbec nepustila!

Začala s ním procházet jednotlivé stránky, ukazovala mu, co už dělala, a co ještě ne, a v pozadí slyšela brumlání mámina a ředitelova hlasu.

Zdálo se, že všechno probíhá v pohodě. Tanzie obrátila pozornost k tomu, co bylo na stránce. „Ano,“ řekl tiše pan Cruikshank s prstem na papíře. „Ale procesy obnovy mají pozoruhodný rys, že – počkáme-li nějakou předem stanovenou dobu, a potom pozorujeme, jak velký je interval obnovy, který ji zahrnuje –, měli bychom očekávat, že obvykle bude větší než průměrně velký interval obnovy.“

Tohle věděla! „Takže opicím potrvá déle vyťukat slovo Macbeth?“

„Přesně tak.“ Usmál se. „Nevěděl jsem, jestli ses už teorií obnovy zabývala.“

„Vlastně ještě ne. Ale pan učitel Tsvangarai mi o ní jednou vyprávěl a našla jsem si ji na internetu. Líbilo se mi to s těmi opicemi.“ Listovala papíry. Čísla jí zpívala. Cítila, jak si její mozek pobrukuje, a věděla, že do téhle školy musí chodit. „Mami,“ řekla. Obvykle lidem neskákala do řeči, ale byla velmi rozrušená a zapomněla se slušně chovat. „Myslíš, že bychom si mohly některé ty úlohy opatřit?“

Pan Daly na ni pohlédl. Nevypadal, že by mu její neslušné chování nějak vadilo. „Pane Cruikshanku, nemáme některé ty testy dvojmo?“

„Můžeš si vzít tyhle.“

Dal jí je! Jen tak! Venku se ozvalo zvonění a Tanzie slyšela, jak kolem okna ředitelny procházejí děti a pod botami jim křupe štěrk.

„Takže... co bude dál?“ zeptala se máma.

„Rádi bychom Costanze... Tanzie... nabídli stipendium.“ Pan Daly zvedl ze stolu lesklé desky. „Zde je náš informační leták a příslušná dokumentace. Stipendium pokrývá devadesát procent školného. Je to nejvelkorysejší stipendium, jaké kdy tato škola poskytla. Obvykle nabízíme nanejvýš padesát procent, vzhledem k dlouhému čekacímu seznamu žáků, kteří doufají, že se k nám dostanou.“ Podal Tanzie talíř. Nějak se podařilo, aby byl zase plný sušenek. Tohle je fakt ta nejlepší škola na světě.

„Devadesát procent,“ hlesla máma. Položila sušenku zpátky na podšálek.

„Jsem si vědom, že to stále ještě představuje značný finanční závazek. A ještě přibudou výdaje za uniformu a dojíždění, i za případné volitelné aktivity, například hudební výchovu nebo školní výlety. Rád bych však zdůraznil, že je to neuvěřitelná příležitost.“ Naklonil se k ní. „Rádi bychom tě tady měli, Tanzie. Tvůj pan učitel matematiky říká, že je s tebou radost pracovat.“

„Škola mě baví,“ řekla Tanzie a sáhla po další sušence. „Vím, že spoustě mých kamarádů připadá nudná. Ale já jsem radši ve škole než doma.“

Všichni se rozpačitě zasmáli.

„Ne kvůli tobě, mami,“ dodala a dala si další sušenku. „Ale moje máma fakt musí hodně pracovat.“

Všichni ztichli.

„To dnes musíme všichni,“ podotkl pan Cruikshank.

„Tedy,“ ozval se pan Daly, „máte o čem přemýšlet. A určitě na nás máte další otázky. Ale co kdybyste dopila kávu a já pak řeknu někomu z našich žáků, aby vás provedl po škole? Potom to všechno můžete spolu probrat.“

Tanzie na zahradě házela Normanovi míček. Byla pevně rozhodnutá, že ho naučí aportovat. Někde se dočetla, že opakováním se čtyřnásobně zvyšuje pravděpodobnost, že se zvíře něco naučí. Nebyla si však jistá, jestli Norman umí počítat.

Když táta odešel a máma jedenáct nocí po sobě nespala, protože se bála, že je někdo zavraždí v posteli, až se rozkřikne, že táta už s nimi nebydlí, vzali si z útulku Normana. Fantastický hlídač, tvrdili jim. Máma pořád opakovala: „Ale je tak veliký.“

„Tím spíš bude odrazovat nevítané návštěvníky,“ odvětili s rozzářeným úsměvem. „A zmínili jsme už, že je skvělý k dětem?“

Po dvou letech máma tvrdila, že Norman je v zásadě obr mašina na jedení a kadění. Slintal na polštářky a vyl ze spaní, ploužil se po domě a všude za sebou nechával chlupy a strašlivý puch. Máma řekla, že v útulku měli pravdu: nikdo se k nim domů nevloupá – ze strachu, že Norman by je otrávil jedovatým plynem.

Už mu přestala zakazovat, aby chodil do Tanziina pokoje. Když se Tanzie ráno probudila, vždycky byl rozvalený přes tři čtvrtiny postele, s chlupatýma nohama nataženýma přes prostěradlo, zatímco ona se třásla zimou pod růžkem přikrývky. Máma dřív brblala kvůli chlupům a hygieně, ale Tanzie to nevadilo.

Nickyho si vzali, když jí byly dva roky. Tanzie šla jednou večer spát, a když se probudila, byl v pokoji pro hosty a máma jenom řekla, že s nimi zůstane a že je její brácha. Tanzie se ho jednou zeptala, jaký mají podle jeho názoru společný genetický materiál, a on jí odpověděl: „Gen ujetejch lůzrů.“ Myslela si, že to možná byl vtip, ale nevěděla toho o genetice dost, aby si byla jistá.

Právě si oplachovala ruce pod zahradním kohoutkem, když je zaslechla mluvit. Okno Nickyho pokoje bylo otevřené a jejich hlasy se nesly ven do zahrady.

„Zaplatila jsi ten účet za vodu?“ zeptal se Nicky.

„Ne. Nedostala jsem se na poštu.“

„Píšou tam, že je to poslední upomínka.“

„Já vím, že je to poslední upomínka.“ Máma byla nevrlá, jako vždycky když mluvila o penězích. Nastala odmlka. Norman zvedl míček a upustil jí ho k nohám. Ležel tam, oslintaný a nechutný.

„Promiň, Nicky. Já... jenom potřebuju vyřídit ten rozhovor. Zítra ráno to vyřeším. Slibuju. Chceš mluvit se svým tátou?“

Tanzie věděla, jaká bude odpověď. Nicky už s tátou vůbec nechtěl mluvit.

„Čau.“

Tanzie přistoupila těsně k oknu a stála opravdu nehybně. Ze skypu se linul tátův napjatý hlas.

„Všechno v pořádku?“ Přemítala, jestli si táta myslí, že se stalo něco špatného. Třeba kdyby si myslel, že Tanzie má leukémii, možná by se vrátil. Jednou se dívala na televizní film, v němž se rodiče hlavní hrdinky rozvedli a pak se zase dali dohromady, protože dostala leukémii. Ovšem Tanzie leukémii ve skutečnosti nechtěla, protože z injekčních jehel omdlévala a měla dost hezké vlasy.

„Všechno v pohodě,“ odpověděla máma. Neřekla mu o tom, že Nickyho zmlátili.

„Co se děje?“

Pauza.

„Tvoje máma vymalovala?“ zeptala se máma.

„Cože?“

„Nové tapety.“

„Aha. Tohle.“

Babička má doma nové tapety? Tanzie měla divný pocit. Táta s babičkou bydlí v domě, který možná už nepozná. Tátu naposledy viděla před 348 dny. Babičku naposledy viděla před 433 dny.

„Potřebuju si s tebou promluvit o Tanziině vzdělání.“

„Proč? Co provedla?“

„O nic takového nejde, Marty. Nabídli jí stipendium do Svaté Anny.“

„Fakt?“

„Myslí si, že exceluje v matice.“

„Ty jo.“ Řekl to, jako by tomu nemohl uvěřit. „Teda, já věděl, že je chytrá, ale. “

Zněl opravdu potěšeně. Přitiskla se ke zdi a stoupla si na špičky, aby lépe slyšela. Třeba se táta vrátí, když ona půjde do školy svaté Anny.

„Naše holčička v nóbl škole, co?“ Jeho hlas se dmul pýchou. Tanzie si dokázala představit, že už si sumíruje, co poví svým kámošům v hospodě. Až na to, že do hospody chodit nemohl. Protože vždycky říkal mámě, že nemá peníze na zábavu. „Takže co je za problém?“

„Teda... je to velké stipendium. Ale nepokryje všechno.“

„Co tím chceš říct?“

„Tím chci říct, že ještě pořád musíme sehnat pět set liber na trimestr. A taky uniformu. A další pětistovku na zápisné.“

Ticho trvalo tak dlouho, až Tanzie napadlo, že spadl počítač.

„Říkali, že jakmile tam budeme rok, můžeme zažádat o úlevu na školném. Což je v podstatě sociální stipendium nebo tak něco, kdy ti v případě, že jsi potřebný, můžou udělat výjimku. Ale v zásadě potřebujeme sehnat skoro dva tisíce, abychom ji udrželi v prvním ročníku.“

A potom se táta rozesmál. Fakt se smál. „To si děláš srandu, ne?“

„Ne, nedělám.“

„Kde mám jako splašit dva tácy, Jess?“

„Myslela jsem, že bych. “

„Vždyť ještě ani nemám pořádnou práci. Tady je to bída. Teprve... teprve se stavím na nohy. Je mi líto, zlato, ale tohle fakt nejde.“

„Nemůže nám pomoct tvoje máma? Třeba má nějaké úspory. Můžu s ní mluvit?“

„Ne. Je... pryč. A nechci, abys z ní tahala peníze. I tak má dost starostí.“

„Já z ní netahám peníze, Marty. Myslela jsem, že by možná chtěla pomoct svým jediným vnoučatům.“

„Už to nejsou její jediný vnoučata. Eleně se narodil kluk.“

Tanzie strnula.

„Ani jsem nevěděla, že Elena je těhotná.“

„Jo, chtěl jsem ti to říct.“

Tanzie měla bratránka. A ani to nevěděla. Norman se jí svalil k nohám. Pohlédl na ni velkýma hnědýma očima, potom se se zaúpěním pomalu přetočil na záda, jako by jenom ležet na zemi byla fakt fuška.

„Tak... co kdybychom prodali toho rollse?“

„Rollse prodat nemůžu. Chystám se znovu rozjet to svatební podnikání.“

„Už nám skoro dva roky rezaví v garáži.“

„Já vím. A přijedu si pro něj. Jenom nemám, kde bych ho tady bezpečně parkoval.“

Hlasy teď zněly podrážděně. Takhle jejich rozhovory končily často. Slyšela, jak se máma zhluboka nadechla. „Nemohl by ses nad tím aspoň zamyslet, Marty? Opravdu tam chce chodit. Opravdu strašně moc. Když s ní mluvil tamní učitel matematiky, celá se rozzářila, takhle jsem ji neviděla od té doby. “

„Od té doby, co jsem odešel.“

„Tak jsem to nemyslela.“

„Takže za všechno můžu já.“

„Ne, ty za všechno nemůžeš, Marty. Ale já tady nebudu sedět a tvářit se, že tvůj odchod pro ně byla fakt děsná psina. Tanzie nechápe, proč za ní nejezdíš. Nechápe, proč už se s tebou skoro nevídá.“

„Nemám na jízdenky, Jess. Dobře to víš. Nemá smysl, aby ses do mě pořád navážela. Byl jsem nemocný.“

„Vím, že jsi byl nemocný.“

„Může za mnou kdykoli přijet na návštěvu. Říkal jsem ti to. Pošli je oba o jarních prázdninách.“

„Nemůžu. Jsou moc malí, aby sami cestovali tak daleko. A nemám na jízdenky pro nás pro všechny.“

„A předpokládám, že za to taky můžu já.“

„Ach, prokristapána.“

Tanzie zarývala nehty do dlaní. Norman se na ni pořád díval a čekal.

„Nechci se s tebou hádat, Marty,“ řekla máma. Její hlas byl tichý a opatrný, jako když se vám učitel snaží vysvětlit něco, co už jste měli vědět. „Jenom bych ráda, aby ses zamyslel nad tím, jestli by se nenašel nějaký způsob, jak bys mohl přispět. Tanzie by to změnilo život. Znamenalo by to, že by nikdy nemusela mít takové potíže jako... máme my.“

„To neříkej.“

„Jak jako?“

„Copak se nedíváš na zprávy, Jess? Všichni absolventi jsou bez práce. Je fuk, jaký máš vzdělání. Stejně bude mít potíže.“ Odmlčel se. „Ne. Nemá smysl, abysme se jenom kvůli tomu dostali do ještě větší bryndy. Tyhlety školy ti samozřejmě nabulíkují, že je to všechno extra a že ona je taky něco extra a bude mít ty nejlepší životní příležitosti, když tam bude chodit, a tak dál, a tak dál. Přesně to dělají.“

Máma nic neříkala.

„Kdepak, jestli je tak chytrá, jak říkají, prošlape si cestu sama. Bude muset jít na státní školu jako všichni ostatní.“

„Jako ti parchanti, kteří celou dobu nemyslí na nic jiného než jak Nickymu rozflákat obličej. A holky, které jsou zmalované a nechodí na tělák, aby si nezlomily nehet. Tanzie tam nezapadne, Marty. Prostě ne.“

„Teď zníš jako snob.“

„Ne, zním jako někdo, kdo chápe, že jeho dcera je trochu jiná. A možná potřebuje školu, která to přijímá.“

„Nedám to, Jess. Pardon.“ Teď už zněl roztržitě, jako by v dálce něco zaslechl. „Hele. Musím končit. Ať mi v neděli zaskypuje.“

Nastalo dlouhé mlčení.

Tanzie napočítala do čtrnácti.

Slyšela, jak se otevřely dveře, a pak Nickyho hlas: „To teda dopadlo fakt dobře.“

Tanzie se předklonila a konečně podrbala Normana na břiše. Zavřela oči, aby neviděla slzu, která jí na psa ukápla.

„Vsadili jsme si v poslední době do loterie?“

„Ne.“

Tohle mlčení trvalo devět vteřin. Potom se do ticha ozval mámin hlas: „Tak to bychom to možná měli zkusit.“

3

Ed

Deanna Lewisová. Možná ne zrovna nejhezčí holka na škole, ale rozhodně ta, která v Edově a Ronanově bodovacím systému „holek, které bys přefikl až po čtyřech pivech“, měla nejvyšší počet bodů. Ovšem ani na jednoho z nich se vůbec nepodívala.

Za celé tři roky na univerzitě ho sotva zaregistrovala, snad jenom když pršelo a ona stála na zastávce a požádala ho, jestli by ji svým mini cooperem nesvezl zpátky ke kolejím. Celou dobu, co vedle něj seděla na sedadle spolujezdce, nebyl s to promluvit, sotva zablekotal lehce přiškrcené „Není zač“, když ji vysadil v cíli. A tahle dvě slova měla z nějakého důvodu rozsah tři oktávy. Sklonila se, aby si z podrážky odlepila prázdný pytlík od brambůrek, a než zavřela dveře, decentně ho odhodila pod sedadlo.

Jestli na tom byl Ed špatně, Ronan na tom byl ještě hůř. Láska ho tížila jako činka z kresleného filmu. Psal Deanně básně, na Valentýna jí anonymně posílal kytice, usmíval se na ni ve frontě v menze a snažil se nevypadat zdrceně, když si toho nevšimla. A když dostudovali, založili si vlastní firmu a přemýšlení o holkách vyměnili za přemýšlení o softwaru – až se software opravdu stal tím, na co mysleli nejraději – Deanna Lewisová se postupně proměnila ve vzpomínku z vysoké. „Ach. Deanna Lewisová,“ říkali si navzájem se zasněným pohledem, jako by ji viděli, jak se vznáší nad hlavami ostatních štamgastů v hospodě jako ve zpomaleném filmu.

A potom, před třemi měsíci, zhruba za půl roku poté, co Eda opustila Lara a sebrala mu byt v Římě, polovinu akciového portfolia a skoro veškerou zbylou chuť do vztahů, si ho Deanna Lewisová zařadila mezi přátele na Facebooku. Pár let působila v New Yorku, ale teď se chystala vrátit a chtěla znovu navázat kontakt se starými kamarády z univerzity. Pamatuje se Ed na Reenu? A na Sama? Má vůbec čas zajít na pivo?

Potom se styděl, že se o tom nezmínil Ronanovi. Ronan má plné ruce práce s aktualizací nového softwaru, říkal si Ed. Trvalo mu pěkně dlouho, než na Deannu přestal myslet, a právě se začínal scházet s dívkou z ne zcela výdělečné polévkárny. Pravda však byla, že Ed už celou věčnost neměl rande a něco v něm chtělo, aby Deanna Lewisová viděla, kam to dotáhl od té doby, co s Ronanem firmu před rokem prodali.

Jak se totiž ukázalo, za peníze si můžete koupit někoho, kdo se vám postará o oblečení, pleť, vlasy i tělo. Ed Nicholls už nevypadal jako ten zakřiknutý šprt v pidiautíčku. Bohatství nijak nevystavoval na odiv, ale věděl, že v jeho třiatřiceti letech ho obklopuje jako neviditelný parfém.

Setkali se v jednom baru v Sohu. Omlouvala se: Reena se na ně na poslední chvíli vykašlala. Narodilo se jí miminko. Deanna trochu posměšně nadzvedla obočí, když to říkala. Sam, jak Edovi došlo až zadlouho poté, vůbec nepřišel. Na Ronana se Deanna vůbec nezeptala.

Nemohl z ní spustit oči. Vypadala pořád stejně, ale líp. Tmavé vlasy jí splývaly na ramena jako v reklamě na šampon. Byla milejší, než si pamatoval, lidštější. Možná i tyhle obdivované holky trochu přistanou na zemi, když už nejsou na univerzitě. Smála se všem jeho vtipům. Vycítil její překvapení, že už není takový, jakého si ho pamatovala. A měl z toho dobrý pocit.

Za pár hodin se rozloučili. Moc nečekal, že se mu ještě ozve, ale za dva dny mu znovu zavolala. Tentokrát šli do klubu, a když s ní tancoval a Deanna zvedla ruce nad hlavu, musel se opravdu pekelně soustředit, aby si nepředstavoval, jak ji tiskne k posteli. Právě se s někým rozešla, vysvětlila mu u třetího nebo čtvrtého drinku. Ten rozchod byl hrozný. Nevěděla, jestli teď chce mít nějaký vážný vztah. Chápavě přizvukoval. Pověděl jí o Laře, své bývalé manželce, a o tom, jak říkala, že vždycky bude zamilovaná hlavně do své práce a že ho musela opustit, aby se nezbláznila.

„Trochu přepjaté,“ poznamenala Deanna.

„Je to Italka. A navíc herečka. Všechno je na ní trochu přepjaté.“

„Bylo,“ opravila ho. Upřeně mu hleděla do očí, když to říkala. Pozorovala jeho rty, když mluvil, což bylo zvláštně rozptylující. Řekl jí o své firmě: o prvních zkušebních verzích, které s Ronanem vytvořili na koleně, o drobných závadách softwaru, o setkáních s mediálním magnátem, který jim poskytl soukromé letadlo pro let do Texasu a pak jim nadával, když odmítli jeho nabídku na odkoupení firmy.

Vyprávěl jí, jak začali veřejně obchodovat své akcie: seděl na kraji vany a na mobilu sledoval, jak neustále stoupá cena akcií, a pak se roztřásl, když pochopil, jak moc se mu změní život.

„Ty jsi tak bohatý?“

„Nejsem na tom špatně.“ Uvědomoval si, že nechybí moc, aby zněl jako kokot. „Teda... byl jsem na tom líp, než jsem se rozvedl, pochopitelně... ale nejsem na tom špatně. Víš co, mě prachy vlastně moc nezajímají.“ Pokrčil rameny. „Prostě mě baví, co dělám. Baví mě naše firma. Baví mě mít nápady a proměňovat je v něco, co lidem vlastně prospívá.“

„Ale prodal jsi ji?“

„Začínala se moc rozrůstat a bylo mi řečeno, že když ji prodáme, kravaťáci by se nám mohli postarat o veškeré finance. Tahle stránka věci mě nikdy nezajímala. Takže jen vlastním hodně akcií.“ Civěl na ni. „Máš fakt hezké vlasy.“ Vůbec netušil, proč to proboha řekl.

V taxíku ho políbila. Deanna Lewisová štíhlou, dokonale pěstěnou rukou pomalu otočila jeho obličej k svému a políbila ho. Ačkoli od té doby, co chodili na univerzitu, uplynulo už víc než dvanáct let – dvanáct let, během nichž Ed prožil krátké manželství s modelkou, herečkou nebo tak nějak –, nějaký vnitřní hlásek mu pořád říkal: líbá mě Deanna Lewisová. A nejenže ho líbala: vyhrnula si sukni a přehodila přes něj dlouhou štíhlou nohu. Na taxikáře zjevně nedbala, přitiskla se k Edovi a zajela mu rukama pod košili, takže se nezmohl na jediné slovo či myšlenku. A když dojeli k němu domů, začal říkat samé pitomosti, vůbec si nespočítal bankovky, které taxikáři podal, a ani nepočkal na drobné.

Sex s Deannou byl báječný. Ach, bože, byl fakt super. Prokristapána, vždyť měla pohyby jako z porna. S Larou měl v posledních měsících při sexu pocit, jako by mu dělala laskavost – podle nějakých stanovených pravidel, kterým zjevně rozuměla jen ona: jestli jí věnoval dostatečnou pozornost, strávil s ní dost času, vzal ji na večeři nebo pochopil, jak ranil její city.

Když si ho Deanna Lewisová nahého prohlížela, jako by jí oči prozářila jakási nenasytnost. Ach bože. Deanna Lewisová.

Znovu přišla v pátek večer. Měla na sobě ty potrhlé kalhotky s mašličkami po stranách, za které se dalo zatáhnout a rozvázat je, takže kalhotky jí pak pomalu sjely po stehnech jako zčeřená vlnka. Potom si ubalila jointa. Normálně nekouřil, ale cítil, jak se mu příjemně točí hlava. Zabořil prsty do jejích hedvábných vlasů a poprvé od té doby, co Lara odešla, měl pocit, že život je v podstatě dost dobrý.

A potom prohlásila: „Řekla jsem o nás mým rodičům.“

Stěží se soustředil. „Tvým rodičům?“

„Nevadí ti to, viď, že ne? Jenom je prostě moc fajn... mít pocit, jako... jako že zase někam patřím, víš?“

Ed si uvědomil, že zírá do stropu. To je v pořádku, řekl si. Spousta lidí se svěřuje svým rodičům. Dokonce i po pouhých dvou týdnech.

„Měla jsem děsnou depresi. A teď si prostě připadám šťastná.“ Rozzářeně se na něj podívala. „Jako že šíleně šťastná. Jako že se probudím a myslím na tebe. Jako že všechno bude v pohodě.“

Měl podivné sucho v ústech. Nebyl si jistý, jestli to bylo tím jointem. „Depresi?“ zeptal se.

„Už jsem v pohodě. Teda jako naši byli fakt skvělí. Po posledním depresivním záchvatu mě vzali k doktorovi a ten mi nasadil správné prášky. Zjevně snižují zábrany, ale nemůžu říct, že by si někdo stěžoval! Hahaha!“

Podal jí jointa.

„Prostě jenom cítím věci hodně intenzivně, víš? Můj psychiatr říká, že jsem výjimečně senzitivní. Někteří lidi se ze všeho hned oklepou. Já prostě taková nejsem. Třeba když se někdy dočtu o umírajícím zvířeti nebo o dítěti zavražděném někde v cizí zemi, pak doslova celý den probrečím. Doslova. Byla jsem taková už na vejšce. Nevzpomínáš si?“

„Ne.“

Položila mu ruku na penis. Ed si byl náhle dost jistý, že se nevymrští k životu.

Podívala se na něj. Vlasy jí padaly do obličeje a odfoukla si je. „Je to fakt smůla přijít o práci i o bydlení. Vůbec nemáš tušení, jaké je být úplně na mizině.“ Hleděla na něj, jako by zvažovala, kolik mu toho má říct. „Myslím totálně na mizině.“

„Co... co tím myslíš?“

„Víš co... jako že svému bývalému dlužím spoustu peněz, ale řekla jsem mu, že mu to nemůžu zaplatit. Mám teď moc velký zásek na kreditce. Jenomže on mi přesto pořád volá a mele o tom. Je to fakt stresující. Nechápe, jak moc mě tím stresuje.“

„O kolik peněz jde?“

Řekla mu to. A když užasle otevřel ústa, dodala: „Nenabízej mi, že mi to půjčíš. Od svého přítele bych si peníze nevzala. Ale je to děs.“

Ed se snažil nemyslet na to, v jakém významu použila slovo „přítel“.

Pohlédl na ni a všiml si, že se jí chvěje dolní ret. Polkl. „Ehm... není ti něco?“

Usmála se příliš pohotově, příliš zeširoka. „Je mi dobře! Díky tobě jsem teď už v pohodě.“ Přejela mu prstem po hrudi. „Každopádně je fakt blaho chodit na příjemné večeře, aniž si musím lámat hlavu, kde na to vezmu.“ Políbila ho na bradavku.

V noci spala s jednou rukou přehozenou přes jeho hrudník. Ed nezamhouřil oko a přál si, aby mohl zavolat Ronanovi.

* * *

Vrátila se příští pátek i ten další. Nereagovala na jeho narážky, kolik věcí musí přes víkend stihnout. Otec jí dal peníze, aby si spolu zašli na jídlo. „Říká, že je to obrovská úleva vidět mě zase šťastnou.“

Vymlouval se na rýmu, když k němu přihopsala přes ulici od stanice podzemky. Možná ať ho radši nelíbá.

„Mně to nevadí. Co je tvoje, je i moje,“ řekla a na celých dvacet vteřin se mu přilepila na obličej.

Zašli se najíst do místní pizzerie. Při pohledu na ni se ho začínala zmocňovat neurčitá, reflexivní panika. Ze všeho měla pořád nějaké „pocity“. Pohled na červený autobus ji rozveselil, pohled na povadlou kytku za výlohou kavárny ji rozesmutnil. Moc tlačila na pilu. Někdy se tak rozpovídala, že zapomínala jíst se zavřenou pusou. Čurala s otevřenými dveřmi od koupelny. Znělo to, jako by si tam ulevovala kobyla.

Nebyl na to připravený. Chtěl být doma sám. Chtěl ticho, řád svého všedního stereotypu. Nechtělo se mu věřit, že si vůbec kdy připadal osamělý.

Onoho večera jí řekl, že se s ní nechce milovat. „Jsem fakt unavený.“

„Určitě bych tě probrala.“ Začala si provrtávat cestičku pod přikrývkou. Následovalo zápolení, které by za jiných okolností mohlo být zábavné: ona s otevřenými ústy, připravenými přisát se k jeho genitáliím, on ji držel v podpaždí a zoufale ji od sebe odtahoval.

„Opravdu, Deanno. Ne... ne teď.“

„Tak se můžeme tulit. Teď vím, že mě nechceš jen kvůli mému tělu!“ Objala ho jednou paží a vydala ze sebe slastné zavrnění jako nějaké zvířátko.

Ed Nicholls ležel s očima vytřeštěnýma do tmy. Nadechl se.

„Takže. Deanno, ehm... příští víkend musím odjet na služební cestu.“

„Na nějaké pěkné místo?“ Zamyšleně mu přejela prstem po stehně.

„Ehm... do Ženevy.“

„Jů, krása! Mám se ti schovat do kufru? Mohla bych na tebe čekat v hotelovém pokoji. Ulevit ti od starostí.“ Vztáhla ruku a prstem ho pohladila po čele. Ze všech sil se snažil neucuknout.

„Vážně? To je milé. Ale to není taková cesta.“

„Ty máš štěstí. Já zbožňuju cestování. Kdybych nebyla tak švorc, v mžiku bych znovu nasedla do letadla.“

„Fakt?“

„Je to moje vášeň. Miluju být volná jako pták, vydat se tam, kam si právě usmyslím.“ Natáhla se přes něj, vzala si z krabičky na nočním stolku cigaretu a zapálila si.

Chvilku tam ležel a přemýšlel. „Máš nějaké akcie a podíly?“

Odkulila se od něj a opřela se o polštář. „Neraď mi, abych sázela na burze, Ede. Na riskování mi nezbývá.“

Vypadlo to z něj dřív, než si vůbec uvědomil, co říká. „Tohle není riskantní.“

„Co?“

„Uvádíme něco na trh. Za pár týdnů. Bude to pecka.“

„Něco?“

„Nemůžu ti o tom moc říct. Ale už nějaký čas na tom děláme. Hodně nám to zvedne cenu akcií. Naši kravaťáci jsou z toho nadšení.“

Ležela vedle něj a mlčela.

„Teda víš co, já vím, že jsme se spolu o práci moc nebavili, ale tohle vydělá fakt velký balík.“

Nezněla přesvědčeně. „Ty po mně chceš, abych vsadila posledních pár liber na něco, co ani nevím, jak se jmenuje?“

„Nemusíš vědět, jak se to jmenuje. Stačí jen, když si koupíš pár akcií mojí firmy.“ Otočil se na bok. „Hele, vydáš pár tisícovek a zaručuju ti, že do čtrnácti dnů budeš mít dost, abys vyplatila svého bývalého přítele. A pak budeš volná! A můžeš si dělat, co chceš! Cestovat po světě!“

Nastalo dlouhé ticho.

„Tak takhle ty vyděláváš peníze, Ede Nichollsi? Dostaneš holky do postele a pak je přiměješ, aby si za tisíce liber nakoupily tvoje akcie?“

„Ne, je to.“

Otočila se k němu a pochopil, že si dělala legraci. Lehce mu přejela prsty po tváři. „Ty jsi na mě tak miloučký. A je to úžasná myšlenka. Akorát že zrovna teď nemám jen tak po ruce tisíce liber.“

„Půjčím ti je. Jestli na tom vyděláš, splatíš mi to. Jestli ne, pak je to moje chyba, že jsem ti špatně poradil.“

Rozesmála se a pak se zarazila, když pochopila, že to nebyl vtip.

„To bys pro mě udělal?“

Ed pokrčil rameny. „Mám být upřímný? Pět táců pro mě teď není žádná velká částka.“ A zaplatil bych desetkrát víc, kdyby to znamenalo, že vypadneš.

Vykulila oči. „Ty jo. To je ta nejhezčí věc, jakou pro mě kdo kdy udělal.“

„Ach... o tom pochybuju.“

Než na druhý den ráno odešla, vypsal jí šek. Spínala si vlasy do spony a pitvořila se na sebe do zrcadla v hale. Lehce voněla po jablkách. „Jméno nevyplňuj,“ řekla, když jí došlo, co dělá. „Poprosím bráchu, aby to vyřídil za mě. On všem těmhle věcem kolem akcií a podílů rozumí. Cože to teda kupuju?“

„To myslíš vážně?“

„Nemůžu si pomoct. Vůbec mi to nemyslí, když jsem blízko tebe.“ Zasunula mu ruce do boxerek. „Vrátím ti to co nejdřív. Slibuju.“

„Jak chceš. Jenom... jenom o tom nikomu nic neříkej, ano?“

Jeho nemístné rozradostnění se odráželo od stěn a přehlušilo varovný hlas v jeho hlavě.

Ed jí potom odpověděl skoro na všechny e-maily. Napsal jí, že rád strávil čas s někým, kdo chápe ten zvláštní pocit, když člověk právě ukončí vážný vztah, a jak důležité je trávit čas sám. Její odpovědi byly stručné, vyhýbavé. Zvláštní bylo, že se nezmiňovala o uvedení toho produktu na trh ani o tom, že akcie prudce stouply. Měla by vydělat přes sto tisíc liber. Třeba ten šek ztratila. Třeba odjela na čundr na Guadeloupe. Když si vzpomněl na to, co jí svěřil, pokaždé se mu sevřel žaludek. Tak se snažil na to nemyslet.

Změnil si telefonní číslo a říkal si, že jí ho čirou náhodou zapomněl sdělit. Nakonec mu postupně přestala psát. Uběhly dva měsíce. Šli s Ronanem na pivo a nadávali na kravaťáky. Ed ho poslouchal, jak zvažuje klady a zápory té polívkářky, a měl pocit, jako by dostal cenné ponaučení. Nebo jako by uskočil před kulkou. Nevěděl jistě, jestli to, či ono.

Čtrnáct dnů po uvedení SFAXu na trh zrovna v místnosti kreativců na pohovce lenivě vyhazoval do stropu molitanový míček a poslouchal Ronana, jak nejlépe vychytat mouchy v platebním softwaru. Pak dovnitř vešel finanční ředitel Sidney a Ed náhle pochopil, že si může v životě nadělat mnohem větší problémy, než je příliš neodbytná přítelkyně.

„Ede?“

„Co je?“

Krátká odmlka.

„Takhle ty zvedáš telefon? To myslíš vážně? Kdy si už konečně osvojíš nějaké sociální dovednosti?“

„Ahoj, Gemmo.“ Ed si povzdychl, přehodil si nohu přes okraj postele a posadil se.

„Slíbils, že zavoláš. Před týdnem. Tak jsem si říkala, víš co, že tě asi zavalila nějaká almara.“

Rozhlédl se po ložnici: přes židli bylo přehozené sako, hodiny ukazovaly čtvrt na osm. Promnul si šíji. „Jo. No jo. Něco mi do toho vlezlo.“

„Už jsem ti volala do práce. Řekli mi, že jsi doma. Jsi nemocný?“

„Ne, nejsem nemocný, jenom... na něčem pracuju.“

„Znamená to tedy, že budeš mít čas zajet za tátou?“

Zavřel oči. „Mám teď dost práce.“

Její mlčení bylo tíživé. Představoval si, jak jeho sestra zatíná zuby.

„Ptá se po tobě. Už se po tobě ptá celou věčnost.“

„Určitě přijedu, Gem. Jenom... jsem... musím vyřešit nějaké věci.“

„Všichni musíme vyřešit nějaké věci. Zavolej mu, jo? I když nemůžeš zrovna nasednout do jednoho ze svých osmnácti luxusních aut, abys ho přijel navštívit. Zavolej mu. Přeložili ho na onkologii. Předají mu telefon, když mu zavoláš.“

„Dvou aut. Ale dobře.“

Pomyslel si, že Gemma zavěsí, ale nezavěsila. Zaslechl drobný povzdech.

„Jsem fakt dost unavená, Ede. Moji nadřízení nejsou zrovna nadšení z toho, že bych si vzala volno. Takže tam za našima musím jezdit o víkendech. Máma se tak tak drží. Opravdu, ale opravdu bych uvítala, kdybys mi s tím trochu pomohl.“

Pocítil záchvěv provinilosti. Jeho sestra nepatřila k lidem, kteří by si pořád na něco stěžovali. „Říkal jsem ti, že se tam pokusím zajet.“

„To jsi mi povídal minulý týden. Prosím tě, vždyť bys tam byl autem za čtyři hodiny.“

„Nejsem v Londýně.“

„Kde jsi?“

Pohlédl z okna na tmavnoucí oblohu. „Na jižním pobřeží.“

„Ty jsi na dovolené?“

„Na dovolené nejsem. Je to komplikované.“

„Nemůže to být zas tak komplikované. Máš nulové závazky.“

„Jo, díky za připomenutí.“

„Ale, prosím tě. Vždyť je to tvoje firma. Pravidla určuješ ty, ne? Tak si prostě vezmi čtrnáct dnů dovolené navíc.“

Další dlouhé mlčení.

„Chováš se divně.“

Ed se zhluboka nadechl, než promluvil. „Nějak to vyřeším. Slibuju.“

„A zavolej mámě.“

„Zavolám.“

Ozvalo se cvaknutí a bylo ticho.

Ed chvíli civěl na telefon, potom vytočil číslo svého advokáta. Hovor byl okamžitě přepojen na záznamník.

Vyšetřovatelé v bytě vytahali všechny zásuvky. Nevyházeli z nich všechno jako ve filmu, ale probírali je metodicky, v rukavicích, prohmatávali záhyby složených triček, prohledávali všechny šanony. Zabavili mu oba notebooky, všechny flešky, oba telefony. Musel podepsat, že s tím vším souhlasí, jako by to dělali pro jeho vlastní prospěch. „Vypadni z Londýna,“ poradil mu jeho právník. „Prostě odjeď a snaž se moc nepřemýšlet. Zavolám ti, jestli budu potřebovat, abys přijel.

Tady to zjevně taky prohledali. Bylo tu tak málo věcí, že jim to zabralo necelou hodinu.

Ed se rozhlížel po ložnici svého rekreačního domu: čisťounká přikrývka z belgického lněného plátna, kterou uklízečky dnes ráno povlékly, zásuvky, v kterých měl oblečení pro případ potřeby: džíny, sportovní kalhoty, ponožky a trička.

Sidney mu taky řekl, ať odjede. „Jestli to vyjde najevo, těžce poškodíš cenu našich akcií.“

Ronan s ním nepromluvil ode dne, kdy do kanceláře přišla policie.

Znovu pohlédl na telefon. Kromě Gemmy opravdu nebyl nikdo, s kým by mohl mluvit, aniž by mu musel vysvětlovat, co se stalo. Všichni jeho známí byli z oboru a nebyl si jistý, kolik lidí (kromě Ronana) může považovat za opravdové přátele. Zíral do zdi. Myslel na fakt, že minulý týden jel čtyřikrát do Londýna a zpátky, protože bez práce nevěděl, co má se sebou dělat. Vzpomněl si na včerejší večer, kdy byl tak naštvaný na Deannu Lewisovou, na Sidneyho, na to, co se kurva stalo s jeho životem, že mrštil plnou lahví bílého vína o zeď a roztřískal ji. Přemítal, jaká je pravděpodobnost, že se to stane znovu, pokud zůstane takhle sám a bez pomoci.

Nedalo se nic jiného dělat. Nasoukal se do saka, odemkl skříňku vedle zadního vchodu, vyndal z ní svazek klíčů a zamířil k autu.

4

Jess

Tanzie byla vždycky trochu jiná. V roce skládala hrací kostky do řad nebo je rovnala do vzorů a potom některé odstraňovala a vytvářela nové tvary. Ve dvou letech už byla posedlá čísly. Ještě než vůbec začala chodit do školy, propracovala se matematickými cvičebnicemi pro první, druhou, třetí, čtvrtou a pátou třídu, které prodávali v místním knihkupectví. Říkala Jess, že násobení je „jen jiný způsob sčítání“. V šesti letech dokázala vysvětlit význam termínu „teselace“.

Martymu se to nelíbilo. Měl z toho nepříjemný pocit. Jenomže Marty měl nepříjemný pocit ze všeho, co nebylo „normální“. Tanzie však přesto dělalo radost jen tak sedět a prokousávat se problémy, které nikdo z nich vůbec nebyl s to pochopit. Martyho matka, když k nim vzácně zavítala na návštěvu, o ní říkala, že je šprtka, a nevyznívalo to zrovna lichotivě.

„Takže co budeš dělat?“

„V tuhle chvíli nemůžu dělat vůbec nic.“ „Nepřipadalo by ti divné, že se druží se všemi těmi dětmi ze soukromé školy?“

„Já nevím. Ano. Ale to by byl náš problém. Ne její.“ „Co když se ti odcizí? Co když se přidá k těm pracháčům a bude se stydět za svůj původ? Jenom mě to napadlo. Myslím, že jí můžeš zamotat hlavu. Myslím, že by mohla zapomenout, odkud pochází.“

Jess pohlédla na Nathalie, která řídila. „Pochází z beznadějné prdele, Naty. Byla bych docela ráda, kdyby na to zapomněla.“

Od té doby, co Jess Nathalie řekla o tom pohovoru, se stalo něco divného. Jako by si to Nathalie vzala osobně. Celé dopoledne pořád dokola mlela o tom, jak jsou její děti v místní škole spokojené, jak je ráda, že jsou „normální“, jak dítěti nesvědčí, když je „jiné“.

Tanzie však už dlouho nebyla tak nadšená. V testu získala sto procent za matematiku a devadesát devět procent za neverbální myšlení. (Ve skutečnosti ji to chybějící jedno procento štvalo.) Když jí pan učitel Tsvangarai volal výsledky, zmínil, že mohou být i jiné zdroje financování. Zanedbatelné maličkosti, opakoval. Jess se neubránila myšlence, že lidé, kteří považují peníze za „zanedbatelnou maličkost“, si kvůli nim nikdy doopravdy nemuseli dělat starosti.

„A víš, že by musela nosit tu upjatou uniformu,“ podotkla Nathalie, když zastavily v Beachfrontu.

„Žádnou upjatou uniformu nosit nebude,“ podrážděně odpověděla Jess.

„V tom případě se jí budou posmívat, že není jako oni.“

„Žádnou upjatou uniformu nosit nebude, protože tam kurva nebude chodit. Nemám šanci ji tam poslat, Nathalie. Jasný?“

Jess vystoupila z auta, třískla dveřmi a šla napřed, aby už dál nemusela nic poslouchat.

Beachfrontu říkali „park“ jenom místní; stavební investoři používali označení „rezort“. Protože tohle nebyl rekreační park jako karavanový kemp Mořská vyhlídka na kopci nad městem, chaotická změť přívěsů a sezonních předstanů. Tohle byly dokonale uspořádané, architektonicky navržené „obytné prostory“, pečlivě rozmístěné mezi udržovanými cestičkami. Byly tu tenisové kurty, lázně, sportovní klub, obrovský bazénový komplex, hrstka předražených butiků a krámek s potravinami, aby se obyvatelé nemuseli vydávat do nevzhlednějších částí města.

Bensonová & Thomasová každé úterý, čtvrtek a pátek nejprve uklidily dva čtyřpokojové nájemní byty s vyhlídkou na budovu klubu a potom se pustily do úklidu novějších nemovitostí: šesti prosklených modernistických domů postavených na křídovém útesu nad mořem.

Pan Nicholls měl na příjezdové cestě vypíglovanou audinu, kterou nikdy neviděly odjet. Jednou za ním přijela sestra se dvěma malými dětmi a popelavě vyhlížejícím manželem (po jejich odjezdu bylo dokonale uklizeno). Sám pan Nicholls sem skoro vůbec nejezdil a za celý rok, co u něj doma uklízely, nikdy nepoužil kuchyni ani prádelnu. Jess si každý týden přivydělávala praním a žehlením ručníků a ložního prádla pro jeho hosty, kteří nikdy nedorazili.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jeden plus jedna.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.