John Green

Maureen Johnsonová

Lauren Myracleová

SNĚŽÍ, SNĚŽÍ…

Tři sváteční romance

The Jubilee Express: Copyright © Mercury Girl, Inc., 2008

A Cheertastic Christmas Miracle: Copyright © John Green, 2008

The Patron Saint of Pigs: Copyright © Lauren Myracle, 2008

Translation © Veronika Volhejnová, 2015

ISBN 978-80-242-6439-4

ZASNĚŽENÝ EXPRES

MAUREEN JOHNSONOVÁ

Pro Hamishe, který mě učil zvládnout každý zasněžený svah stylem „Jeď, co to dá, a když ti něco vleze do cesty, zahni“. A pro všechny, kdo dřou za monolitní fasádou obří firmy, kdo musejí tisíckrát za den říct latté grande, pro všechny, kdo si kdy museli poradit s rozbitou čtečkou kreditních karet v nejhorším vánočním návalu… – pro vás je tenhle příběh.

KAPITOLA  PRVNÍ

Byl večer před Vánoci.

No, přesněji řečeno, bylo odpoledne Štědrého dne. Ale než se vrhneme přímo do tepajícího srdce akce, vyřídíme nejdřív jednu věc. Vím totiž ze zkušenosti, že kdyby to vyplavalo později, odvedlo by to vaši pozornost tak, že byste už vůbec nevnímali, co říkám.

Jmenuju se Jubilee Dougalová. Nechte si to chvilku projít hlavou.

Vidíte? Když vám to řeknu hned, není to tak zlé. Ale teď si představte, že bych na vás tohleto vyklopila v polovině nějakého dlouhého příběhu (a takový teď přijde): „Mimochodem, jmenuju se Jubilee.“ Byli byste úplně vedle.

Já si uvědomuju, že Jubilee je jméno spíš tak pro striptérku. Nejspíš si myslíte, že tancuju u tyče nebo něco. Ale ne. Kdybyste mě viděli, dost rychle by vám došlo, že striptérka nejsem (aspoň myslím, že by vám to došlo). Na hlavě mám krátké černé mikádo. Nosím brýle nebo kontaktní čočky, tak půl napůl. Je mi šestnáct, zpívám ve sboru, chodím na matematický kroužek. Taky hraju pozemní hokej a tam člověk vážně nezíská tu vlnivou naolejovanou eleganci, bez které se striptérka neobejde. (Jestli tohle čte nějaká striptérka, tak výslovně říkám, že proti striptérkám nic nemám. Jenom prostě já striptérka nejsem. Nejhorší mi na tom asi připadá ten latex. Myslím, že latex musí být špatný pro kůži, protože ta pod ním nemůže dýchat.)

Mně na tom jménu vadí spíš to, že to není jméno. Jubilee… Jubileum. To je spíš mejdan než jméno, ne? Až na to, že nikdo neví, jaký. Slyšeli jste už o někom, že by pořádal oslavu jubilea? A pokud ano, šli byste tam? Já tedy ne. To zní jako akce, na kterou je potřeba pronajmout velkou nafukovací halu, vyvěsit vlajkoslávu a pečlivě naplánovat odvoz odpadků.

Když o tom tak přemýšlím, nejspíš mi to připomíná jarmark. Moje jméno s tímhle příběhem dost souvisí. Jak jsem už říkala, bylo odpoledne Štědrého dne a já měla zase jednou pocit, že mě život… má rád. Bylo po zkouškách a škola začínala až po Novém roce. Byla jsem doma sama a bylo tam příjemně a útulno. Připravila jsem si na večer nové oblečení, na které jsem si ušetřila – černou sukni, punčocháče, červené třpytivé tričko a nové černé kozačky. Uvařila jsem si latté s vaječným koňakem a to jsem teď srkala. Všechny dárky byly připravené a zabalené. A před sebou jsem měla velkou událost: v šest jsem byla pozvaná k Noahovi domů – k Noahovi Priceovi, to je můj kluk – na jejich tradiční rodinný štědrovečerní švédský stůl čili smorgasbord.

Každoroční smorgasbord u Priceových hraje v naší osobní historii velkou roli. Tam jsme se vlastně dali dohromady. Před smorgasbordem byl Noah Price jen hvězda na mém nebi…, stálá, známá, jasná a nedosažitelná. Znala jsem ho od čtvrté třídy, ale připadal mi asi jako lidi z televize. Věděla jsem, jak se jmenuje. Koukala jsem na jeho pořad. Ano, Noah byl trochu blíž…, ale občas, když je někdo skutečný, když je součástí vašeho života, může se zdát ještě vzdálenější a nedosažitelnější než skutečná celebrita. Blízkost ještě neznamená důvěrnost.

Vždycky se mi líbil, ale nikdy mě nenapadlo, že by se mi mohl líbit jako líbit. Přišlo mi, že zamilovat se do něj by byl nerozum. Byl o rok starší než já, o třicet cenťáků vyšší, měl široká ramena, jasné oči a do čela patku. Uměl všechno – byl sportovec, matematik, velké zvíře studentské samosprávy. Prostě ten typ, vedle kterého si umíte představit leda tak modelku nebo špionku nebo někoho, po kom jednou pojmenují laboratoř.

Takže když mě Noah loni pozval, abych k nim na Štědrý večer přišla na smorgasbord, div mi nevypadly oči z důlků. Tři dny po tom pozvání jsem nebyla schopná chodit rovně. Dospělo to tak daleko, že jsem musela ve svém pokoji trénovat chůzi, než jsem tam šla. Neměla jsem tušení, jestli mě pozval proto, že se mu líbím, jestli mu to nařídila jeho maminka (naši rodiče se znají), nebo jestli prohrál nějakou sázku. Všechny moje kamarádky z toho byly taky bez sebe, ale chápaly to zřejmě víc než já. Ujišťovaly mě, že na matematickém kroužku po mně každou chvíli koukal, že se smál mým pokusům o trigonometrické vtipy a že se mě pořád snažil zapojit do hovoru.

Bylo to prostě bláznivé – asi jako kdybych zjistila, že někdo napsal knihu o mém životě nebo tak.

Většinu toho večera jsem strávila bezpečně schovaná v koutě a povídala si s jeho sestrou, která (i když ji mám moc ráda) není zrovna hlubokomyslná. O oblíbených značkách mikin se dá povídat jenom určitou dobu a pak se dveře konverzace musejí nutně začít přivírat. Ale ona je na to šampion. Má na to téma VYHRANĚNÉ NÁZORY.

Konečně jsem se od ní utrhla – Noahova máma zrovna přinesla další talíř a já mohla použít oblíbenou výmluvu „Jé, promiň, ale to vypadá fantasticky, já to musím ochutnat“. Neměla jsem ponětí, co to má být, a když jsem se na to podívala blíž, zjistila jsem, že jsou to nakládané rybičky. Už jsem chtěla vycouvat, ale Noahova máma mě vyzvala: „Dej si aspoň kousek.“

Obvykle dělám, co se mi řekne, a tak jsem poslechla. Tentokrát se to ale vyplatilo, protože jsem si všimla, že mě Noah pozoruje. Řekl: „To jsem rád, že sis vzala.“ Zeptala jsem se ho proč – nejspíš jsem si vážně myslela, že jde o sázku. („No dobře, tak já ji pozvu, ale jestli ji donutím, aby si dala nakládané rybičky, tak mám u vás dvacet babek, kluci.“)

Ale on řekl: „Protože já jsem je jedl.“

Stála jsem tam s jistě okouzlujícím výrazem totální tuposti v obličeji, takže dodal: „A nemohl bych tě políbit, kdyby sis nevzala taky.“

Což je hnusné i neuvěřitelně romantické zároveň. Mohl prostě jít nahoru a vyčistit si zuby, ale on tam zůstal a číhal na mě u rybiček. Zmizeli jsme spolu do garáže a tam jsme se líbali pod policí s elektrickým nářadím. A tak to všechno začalo.

Takže ten Štědrý večer, o kterém vám budu povídat, nebyl jen tak obyčejný Štědrý večer, bylo to naše první výročí. Skoro se mi nechtělo věřit, že už je to rok. Všechno to uteklo strašně rychle…

Totiž Noah má pořád hrozně věcí na práci. Když se vykulil na svět, malinký, růžový a kroutící se, nejspíš ho museli co nejrychleji změřit a odvézt z nemocnice, aby stihl poradu. Je v nejvyšším ročníku, hraje fotbal za školu, a navíc je předseda studentské rady, takže volný čas prakticky nemá. Myslím, že za ten rok, co spolu chodíme, jsme měli tak deset dvanáct opravdových schůzek, kde jsme něco podnikli jen sami dva, já a Noah. Tak jednou za měsíc. Ovšem účastnili jsme se společně spousty akcí. Noah a Jubilee prodávají koláčky ve prospěch školní rady! Noah a Jubilee na fotbalové tombole! Noah a Jubilee pomáhají s charitním sběrem potravin, doučují mladší, organizují abiturientský sjezd…

Noah si to uvědomoval. A i když dneska večer to byla rodinná událost, kde bude spousta lidí, slíbil mi, že budeme mít čas taky jen sami pro sebe. Zařídil si ho tím, že nabídl pomoc s přípravami. Když se na večírku objevíme tak na dvě hodinky, můžeme utéct dozadu, vyměnit si dárky a koukat spolu na Grinche. Večer mě doveze domů a ještě chvíli se zdrží…

Jenže pak moje rodiče zatkli a všechno bylo v háji.

Znáte Santovu vesničku Flobie? Santova vesnička od firmy Flobie tvoří tak podstatnou součást mého života, až předpokládám, že každý ví, co to je – ale nedávno mi někdo řekl, že předpokládám až moc, tak vám to radši vysvětlím.

Santova vesnička Flobie je série keramických domků a jiných věcí, ze kterých se dá sestavit městečko. Rodiče je sbírají od mého narození. Koukala jsem na ty plasticky dlážděné uličky od doby, co jsem se naučila sama stát. Máme úplně všechno – most z pruhovaných cukrových holí, Sněžné jezero, cukrárnu, perníkovou pekárnu, alej sladkých stromů. A ty věci nejsou nijak malé. Rodiče koupili zvláštní stůl, kam to všechno stavějí, a ten stojí uprostřed obýváku od Díkůvzdání do Nového roku. Musíme mít sedm prodlužovaček, aby to všechno fungovalo. V zájmu ekologie jsem je donutila to na noc zhasínat, ale nebylo to jednoduché.

Mě pojmenovali po budově č. 4, což je Jubilee Hall čili Jubilejní síň. Jubilee Hall je z celé sbírky největší. Je to místo, kde se vyrábějí a balí dárky. Má barevná světýlka, fungující běžící pás s nalepenými dárky a u něj se otáčejí malincí elfíci, jako by je nakládali a vykládali. Elfové v Jubilee Hall mají všichni taky v rukou přilepený dárek, takže doopravdy to vypadá jako nějaká mučírna, kde jsou malé bytůstky odsouzené věčně nakládat a vykládat stejný dárek až do skonání světa, nebo dokud se jim nerozbije motorek. Vzpomínám si, že když jsem byla malá, jednou jsem to řekla mámě, a ona prohlásila, že tomu nerozumím. No, možná ne. Zjevně se v názoru na tohle téma neshodneme – pro ni jsou ty domečky tak důležité, že po nich pojmenovala i svoje jediné dítě.

Lidi, co sbírají vesničku Flobie, jsou tím obvykle kapku posedlí. Pořádají se srazy, existuje snad deset webových stránek, které se tím úplně vážně zabývají, a vycházejí i čtyři časopisy. Někteří se snaží ospravedlnit tím, že vesnička Flobie je investice. A je fakt, že cenu mají opravdu velkou. Zvlášť ty číslované. Ty se dají koupit jen na Štědrý den ve firemním obchodě Flobie. My bydlíme ve Virginii, v Richmondu, což je jen asi osmdesát kilometrů daleko – takže každý rok večer třiadvacátého odjíždějí rodiče s autem plným dek, židlí a zásob a celou noc sedí ve frontě a čekají.

Flobie dřív vyráběla stovku číslovaných kousků, ale loni to snížili na deset. A bylo zle. Ani stovka zdaleka nestačila, takže když z toho zbyla jen desetina, začaly lítat chlupy. Loni se lidi pokoušeli držet místa ve frontě a hned nastal problém – který skončil tím, že se lidi mlátili po hlavách srolovanými katalogy Flobie, házeli po sobě plechovkami od sušenek, dupali si po skládacích židličkách a polévali si vlažným kakaem hlavy se santaclausovskými čepičkami. Byla to taková mela, že se to dostalo do místních televizních zpráv. Mluvčí Flobie prohlásil, že „přijali opatření“, aby se to letos neopakovalo, jenže tomu jsem rozhodně nevěřila. Takovouhle reklamu si prostě nekoupíte.

Na to jsem ale nemyslela, když rodiče odjížděli postavit se do fronty na číslo šedesát osm – Hotel pro elfy. A pořád ještě jsem na to nemyslela, když jsem pila latté s vaječným koňakem a očima postrkovala hodiny, kdy už budu moct vyrazit k Noahovi. Všimla jsem si ale, že se rodiče nějak zdrželi – obvykle se z Flobie na Štědrý den vracejí kolem oběda, jenže teď byly čtyři a oni pořád nikde. Pustila jsem se do nějakých obvyklých vánočních činností, aby mi to rychleji uteklo. Noahovi jsem volat nemohla…, věděla jsem, že teď má plné ruce práce s přípravou na smorgasbord. Tak jsem aspoň na jeho dárky uvázala ještě jednu mašli a přidala větvičku cesmíny. Zapnula jsem všechny prodlužovací kabely k Santově vesničce a rozpohybovala zotročené elfy. Pustila jsem koledy. Zrovna jsem se chystala jít ven rozsvítit světla na domě, když jsem viděla, jak se k nám blíží Sam svým obvyklým krokem člena přepadového komanda.

Sam je náš právník – a když říkám „náš právník“, myslím tím „náš soused, který je shodou okolností hrozně významný právník ve Washingtonu“. Sam je přesně ten typ advokáta, kterého byste si vzali, kdybyste chtěli žalovat velkou firmu nebo kdyby se s vámi někdo soudil o miliardu dolarů. Na kamarádíčkování ale moc není. Zrovna jsem ho chtěla pozvat, aby si se mnou dal moje vynikající latté s vaječným koňakem, ale nenechal mě ani domluvit.

„Mám špatné zprávy,“ prohlásil a už mě manévroval zpátky do domu. „V prodejně Flobie došlo k dalšímu incidentu. Pojď dovnitř. Šup.“

V tu chvíli jsem myslela, že mi přišel sdělit, že jsou rodiče mrtví. Říkal to takovým tónem. Představila jsem si, jak se z pásů valí hromady Hotelů pro elfy a srážejí každého, kdo jim stojí v cestě. Viděla jsem je na obrázcích – měly spoustu ostrých cukrových věžiček, které by mohly snadno někoho probodnout. A kdyby se někdy stalo, že někoho zabije Hotel pro elfy, tak by to určitě byli naši.

„Zadrželi je,“ řekl Sam. „Jsou ve vězení.“

„Kdo je ve vězení?“ zeptala jsem se, protože mi to zrovna rychle nemyslelo, a taky proto, že jsem si mnohem snáz dokázala představit, jak naše zasypává lavina Hotelů pro elfy, než jak je policie odvádí v poutech.

Sam na mě jen koukal a čekal, až mi to dojde.

„Když dnes ráno začali prodávat, strhla se zase rvačka,“ vysvětlil po chvíli. „Hádka o to, kdo jak stál ve frontě. Tvoji rodiče se na tom nepodíleli, ale neodešli, když je k tomu policie vyzvala. Odvezli je spolu s ostatními. Celkem obvinili pět lidí. Jsou toho plné zprávy.“

Cítila jsem, jak se mi začínají klepat nohy, a tak jsem si sedla na pohovku.

„Proč nezavolali?“ zeptala jsem se.

„Měli povolený jeden hovor,“ vysvětlil Sam. „Tak volali mně, protože mysleli, že je dokážu dostat ven. Což nedokážu.“

„Jak to, nedokážeš?“

Představa, že Sam nesvede vytáhnout moje rodiče z nějaké venkovské basy, mi přišla absurdní. Bylo to, jak kdyby pilot řekl do palubního rozhlasu: „Milí pasažéři, zrovna jsem si vzpomněl, že neumím moc dobře přistávat, tak tady budeme kroužit, dokud někdo nevymyslí, co s tím.“

„Dělal jsem, co jsem mohl,“ pokračoval Sam, „ale soudce je neoblomný. Už má těch problémů kolem Flobie plné zuby, takže z toho dělá exemplární případ. Vaši mě žádali, ať tě odvezu na nádraží. Mám jen hodinu času, v pět tady musím být zpátky na čerstvé sušenky a koledy. Jak rychle si dokážeš sbalit?“

Tohle všechno říkal stejně vážným tónem, jako když se lidí na stanovišti svědků ptal, jak to, že prchali z místa činu celí od krve. Nevypadal zrovna šťastně, že mu na hlavu na Štědrý den spadl takový úkol. Ale i tak, trošku chápavější být mohl.

„Sbalit? Na nádraží? Proč?“

„Jedeš na Floridu k prarodičům,“ vysvětlil. „Letadlem to nejde – kvůli té bouřce se většina letů ruší.“

„Jaké bouřce?“

„Jubilee,“ řekl Sam velice pomalu, protože došel k názoru, že jsem ta nejnevědomější osoba na planetě. „Žene se největší sněhová bouře za posledních padesát let!“

Mozek mi nějak nepracoval – nic z toho jsem do něj nedokázala nasoukat.

„Ale já nemůžu nikam jet,“ namítla jsem. „Dneska večer jdu k Noahovi. A Vánoce. Co Vánoce?“

Sam pokrčil rameny, jako by chtěl říct, že s Vánocemi on nic nenadělá a právní systém taky ne.

„Ale… proč nemůžu prostě zůstat tady? To je pitomost!“

„Vaši nechtějí, abys byla přes svátky dva dny sama.“

„Můžu jít k Noahovi. Já musím jít k Noahovi!“

„Podívej,“ prohlásil, „všechno je zařízené. Teď se tvým rodičům nedovolám. Jsou v cele. Koupil jsem ti jízdenku a nemám moc času. Budeš si muset jít zabalit, Jubilee.“

Otočila jsem se a podívala se na blikající městečko vedle sebe. Viděla jsem stíny elfů, jak bez naděje na záchranu dřou v Jubilee Hall, teplou záři pekárničky paní Mugginové, pomalý, ale radostný pohyb elfského expresu po malém okruhu kolejí.

Jediná otázka, která mě v tu chvíli napadla, byla: „Ale… co vesnička?“

KAPITOLA DRUHÁ

Nikdy dřív jsem ve vlaku nejela. Byl mnohem vyšší, než jsem si představovala, měl okénka ve druhém „patře“ – předpokládala jsem, že to jsou asi spací vagony. Uvnitř bylo pološero a většina pasažérů vypadala, jako by byla v kómatu. Čekala jsem, že z vlaku půjde pára, že bude funět a potom vystřelí jako raketa, protože jsem promarnila dětství koukáním na kreslené seriály a přesně takhle v nich vlaky vypadají. Tenhle se rozjel hladce a lhostejně, jako by ho prostě už přestalo bavit stát.

Jen co jsme vyrazili, zavolala jsem pochopitelně Noahovi. Sice mezi námi panovala nevyslovená dohoda, že ho nemám volat až do šesti, kdy se uvidíme na večírku, protože do té doby bude makat jako šroub, jenže za těchto okolností to bylo omluvitelné. Když to vzal, slyšela jsem v pozadí veselý rámus. Ozývaly se tam koledy a cinkání talířů, což byl deprimující kontrast s klaustrofobně ztišeným kupé.

„Lee!“ ozval se. „Já zrovna moc nemůžu mluvit. Řekneme si to za hodinu?“

Přitom trochu heknul. Znělo to, jako by zvedal něco těžkého, možná některou tu obludně obří šunku, kterou jeho matka na smogarsbord vždycky nějak opatřila. Nejspíš je kupuje na nějaké experimentální farmě, kde na prasata používají léky a lasery, až narostou do velikosti šest metrů.

„Ehm, proto volám,“ řekla jsem. „Já nepřijdu.“

„Jak to, nepřijdeš? Co se stalo?“

Vysvětlila jsem situaci: rodiče v base, já ve vlaku, bouřka na cestě, všechny plány v háji. Snažila jsem se mluvit pokud možno vtipně, jako by celkem o nic nešlo – hlavně proto, abych se nerozbrečela v temném vlaku mezi otupělými cizími lidmi.

Další heknutí. Bylo to, jako by něco stěhoval.

„To bude dobrý,“ řekl po chvíli. „Sam to vyřídí, ne?“

„No, jestli tím vyřídí myslíš, že je odtamtud nedostane, tak jo. Nevypadal ani moc znepokojeně.“

„Nejspíš to je jenom nějaké malé okresní vězení,“ odpověděl.

„To nebude moc zlé. A jestli to neznepokojuje Sama, tak bych si tím taky moc nelámal hlavu. Je mi líto, že se to stalo, ale za den dva se zas uvidíme.“

„Jo, ale jsou Vánoce,“ namítla jsem. Znělo to chraplavě a začala jsem polykat slzy. Dal mi chvilku na vzpamatování.

„Já vím, že je to otrava, Lee,“ řekl po pauze, „ale dobře to dopadne. Určitě. Takové věci se prostě občas stanou.“

Věděla jsem, že se mě snaží uklidnit a vůbec utěšit, ale i tak. Takové věci se občas stanou? Tohle není věc, která se prostě občas stane. Občas se stane, že se člověku rozbije auto nebo dostane střevní chřipku nebo vánoční osvětlení zkratuje a od jiskry chytne živý plot. Řekla jsem mu to a on povzdechl, protože si uvědomil, že mám pravdu.

Pak znova heknul.

„Co se děje?“

„Nesu obrovskou šunku,“ řekl. „Za chviličku to budu muset položit. Víš co, až se vrátíš, uděláme si náhradní Vánoce. Slibuju. Najdeme si na to čas. Neboj se. Zavolej mi, až tam dojedeš, jo?“

Slíbila jsem, že to udělám, a on zavěsil a šel odnést šunku. Chvíli jsem se dívala na mlčící telefon.

Od té doby, co jsem chodila s Noahem, jsem sympatizovala s lidmi, co si vzali politiky. Oni sice mají vlastní život, ale protože člověka, s kterým jsou, milují, celá ta mašinerie je vcucne, a než se stačí vzpamatovat, už mávají a hezky se usmívají do kamery, na hlavu jim padají balonky a členové štábu jejich veledůležité a skvělé drahé polovičky je odstrkují z cesty.

Vím, že nikdo není dokonalý, že za každou perfektní fasádou vládne chaos, klam a tajné smutky…, ale i když vezmu v úvahu tohle, je Noah skoro dokonalý. Nikdy jsem nikoho neslyšela říct o něm špatné slovo. Jeho postavení je tak nezpochybnitelné jako zemská přitažlivost. Když ze mě udělal svou holku, dokázal mi tím, že mi důvěřuje, a já jsem rozkvetla. Stála jsem rovněji. Připadala jsem si sebejistější, pozitivnější, důležitější. On byl rád, když ho se mnou viděli, a proto i já jsem byla ráda, když mě se mnou viděli – je to k pochopení?

Jo, je fakt, že všechny ty jeho činnosti a závazky byly občas otravné. Ale já jsem to chápala. Třeba že musí své mámě odnést velikou šunku, protože za chvíli jejich dům přepadne šedesát lidí na smorgasbord. To prostě nejde neudělat. Člověk musí brát s tím lepším i to horší. Vytáhla jsem iPod a poslední zbytek baterie jsem použila k tomu, abych prolistovala pár jeho fotek. Pak baterka došla.

Připadala jsem si v tom vlaku hrozně sama – tak divně, nepřirozeně sama. Ničilo mě to. Byl to pocit… těsně za strachem a kousek nalevo od smutku. Byla jsem unavená, ale nebyla to únava, jakou spraví spánek. Ve vlaku byla tma a nevlídno, ale nezdálo se mi, že by se to zlepšilo, kdyby rozsvítili. Spíš bych ještě líp viděla tu svou nepříjemnou situaci.

Uvažovala jsem o tom, že zavolám babičce a dědovi. Už věděli, že k nim jedu. Sam říkal, že jim telefonoval. Určitě by si se mnou rádi popovídali, ale mně se do toho nechtělo. Oni jsou sice skvělí, jenže všechno je vyvede z míry. Třeba když v supermarketu vyprodají nějakou mraženou pizzu nebo polévku, kterou inzerovali v letáku, a oni speciálně kvůli tomu přišli do obchodu, jsou schopní tam půl hodiny stát a debatovat o tom, co dělat dál. Kdybych je zavolala, probrali by celou mou návštěvu do nejmenších detailů. Jakou budu chtít deku? Jím ještě pořád sušenky? Nemá mi děda koupit jiný šampon? Ono to od nich bylo vždycky moc milé, ale teď právě bych to prostě nesnesla.

Ráda si o sobě myslím, že si umím poradit s problémy. Takže i z téhle depky se nějak dostanu. Hrábla jsem do batohu, abych se přesvědčila, co jsem v tom letu stačila popadnout. Zjistila jsem, že na cestu, která mě čeká, jsem zoufale nevybavená. Popadla jsem jen to nejdůležitější – spodní prádlo, džíny, dva svetry, pár triček, brýle. U iPodu jsem měla vybitou baterku. Knížku jsem s sebou měla jen jednu. Bylo to Opatství Northanger, povinná četba na vánoční prázdniny. Není to špatné čtení, ale taky se zrovna nehodí v situaci, kdy se člověku zdá, že po něm sahá chladná ruka zkázy.

Asi dvě hodiny jsem tedy jen koukala z okna, jak slunce zapadá, jak se bonbonkově růžové nebe mění ve stříbrné a jak začíná padat první sníh. Věděla jsem, že je to krásné, ale vědět, že je něco krásné, a mít z toho potěšení jsou dvě různé věci, a mně to žádné potěšení nečinilo. Sníh padal pořád víc a prudčeji, až úplně zakryl výhled a nezbylo nic než bílá. Hnal se ze všech stran, dokonce i zespodu. Když jsem na to koukala, motala se mi hlava a trochu zvedal žaludek.

Lidé chodili uličkou s krabičkami jídla – s chipsy, limonádami, balenými sendviči. Bylo zjevné, že někde v tomhle vlaku je nějaký zdroj potravy. Sam mi na nádraží vtiskl do ruky padesát babek, které si samozřejmě vyinkasuje od rodičů, jakmile zase budou dýchat čerstvý vzduch. Neměla jsem co jiného dělat, a tak jsem vstala a vyrazila do jídelního vozu. Obsluhující mě informoval, že už nemá nic než pár kousků pizzy ohřívané v mikrovlnce, dva muffiny, pár čokoládových tyčinek, sáček oříšků a pár dost sešle vypadajících kousků ovoce. Chtěla jsem ho jedovatě pochválit, jak skvěle je vybavený na vánoční nával, ale všimla jsem si, že už toho má dost i bez mého sarkasmu. Koupila jsem si pizzu, dvě čokoládové tyčinky, ty muffiny, oříšky a horkou čokoládu. Říkala jsem si totiž, že jestli tu jídlo mizí tímhle tempem, bude lepší se na zbytek cesty trochu předzásobit. Nacpala jsem mu do kelímku pětidolarovku a on mi kývnutím poděkoval.

Našla jsem si volné místo u jednoho ze stolků přišroubovaných na zdi. Vlak se hodně otřásal, i když jsme zpomalili. Vítr do nás pral z obou stran. Pizzu jsem nechala ležet a spálila si rty o horkou čokoládu. Koneckonců, na víc je dneska potřebovat nebudu.

„Máš tady volno?“ zeptal se nějaký hlas.

Zvedla jsem hlavu a zjistila, že nade mnou stojí nápadně krásný kluk. A zase: všimla jsem si, ale bylo mi to jedno. Je ovšem pravda, že on na mě zapůsobil víc než ten sníh. Vlasy měl jako já, to jest černé, ale delší. Já je mám jen pod bradu. On měl ohon. Vypadal jako indián, měl vysoké lícní kosti. Tenká džínová bunda, kterou měl na sobě, byla do toho počasí naprosto nedostatečná. Nejvíc mě ale zaujal výraz v jeho očích – tvářil se znepokojeně, nebo možná jako by mu dělalo potíže udržet oči otevřené. Zrovna si koupil kelímek kávy a držel ji v rukou dost soustředěně.

„Jasně,“ odpověděla jsem.

Když si sedal, měl hlavu sklopenou, ale všimla jsem si, že se podíval po jídle, které jsem měla v krabičce. Něco mi řeklo, že má mnohem větší hlad než já.

„Nechceš něco?“ zeptala jsem se. „Trochu jsem se zásobila, než všechno vyprodají. A ani nemám moc velký hlad. Té pizzy jsem se ani nedotkla.“

Chvilku váhal, ale já jsem ji k němu přistrčila.

„Já vím, že to vypadá spíš jako talíř než pizza,“ dodala jsem, „ale nic jiného neměli. Vážně. Vezmi si ji.“ Pousmál se. „Já jsem Jeb,“ představil se.

„Já jsem Julie,“ odpověděla jsem. Neměla jsem chuť poslouchat obvyklé vtipnosti: „Jubilee? Ty se jmenuješ Jubilee? A co používáš na pódiu – dětský olejíček, nebo nějaký ořechový olej? A otírají tu tyč po každém vystoupení?“ No, však jsem vám to vysvětlovala na začátku. Většina lidí mi říká Julie. Noah mi říká Lee.

„Kam jedeš?“ zeptal se.

Neměla jsem vymyšlenou žádnou historku o rodičích ani o tom, proč jsem tady. Rozhodně se mi ale nechtělo vykládat pravdu cizímu člověku.

„Za babičkou a dědou,“ řekla jsem. „Menší změna plánu na poslední chvíli.“

„A kde bydlí?“ zeptal se.

Vířící sníh divoce narážel do oken. Vůbec se nepoznalo, kde končí vzduch a začíná země. Sněhový mrak se naboural přímo do nás.

„Na Floridě.“

„To máš dost daleko. Já jedu jenom do Gracetownu, to je příští zastávka.“

Kývla jsem. O Gracetownu jsem už někdy slyšela, ale neměla jsem ponětí, kde to je. Někde na téhle dlouhé zasněžené cestě mezi mnou a ničím. Znovu jsem mu nabídla krabičku s jídlem, ale zavrtěl hlavou.

„Už nebudu,“ řekl. „Ale dík za tu pizzu. Byl jsem dost hladový. Tohle není moc dobrý den na cestování. No, ale ono asi nebylo moc na vybranou, co? Občas člověk musí dělat i věci, u kterých si není tak docela jistý…“

„Za kým jedeš ty?“ zeptala jsem se.

Znovu sklopil hlavu a složil tácek, na kterém předtím byla pizza.

„Jedu za svou holkou. Nebo víceméně holkou. Snažil jsem se jí volat, ale nemám signál.“

„Já ho mám,“ řekla jsem a vytáhla jsem svůj mobil. „Zkus to z mého. Tenhle měsíc jsem ani zdaleka neprovolala volné minuty.“

Jeb si ode mě telefon vzal se širokým úsměvem. Když vstal, všimla jsem si, jak je vysoký a jak široká má ramena. Kdybych nebyla tak zamilovaná do Noaha, byla bych z něj vedle. Poodešel kousek stranou, jen naproti. Koukala jsem, jak vyťukává číslo, ale vůbec nepromluvil a telefon zaklapl.

„Nedovolal jsem se,“ řekl, znova si sedl a vrátil mi telefon.

„Tak říkáš tvoje víceméně holka?“ zeptala jsem se s úsměvem

„To jako že si ještě nejsi jistý, jestli spolu chodíte?“

Dobře jsem si vzpomínala na tu dobu, když jsme se s Noahem dali dohromady a já jsem si nebyla jistá, jestli už jsem jeho holka. Byla jsem tenkrát pořád hrozně příjemně nervózní.

„Zahnula mi,“ vysvětlil prostě.

Aha, tak to jsem byla vedle. Hodně. Píchlo mě v hrudi za něj. Vážně.

„Vlastně to není její vina,“ dodal po chvilce. „Alespoň ne úplně. Já…“

Co se vlastně stalo, to jsem se ale už nedozvěděla. V tu chvíli se rozletěly dveře a ozvalo se zaječení, trochu jako kdysi řval Zoban, odporný mastný kakadu, kterého jsme ve čtvrté třídě měli jako třídní zvíře. Jeremy Rich ho naučil říkat prrrdééél. Zoban to křičel často a rád a báječně mu to šlo. Člověk ho slyšel přes celou chodbu až na dívčí záchody. Zobana nakonec přestěhovali do sborovny, kde si asi jeden může natřásat mastné peří a vyřvávat prrrdééél, jak chce.

Nebyl to ale Zoban. Bylo to čtrnáct holek ve stejných přiléhavých teplákách, všechny měly na zadku nápis ROZTLESKÁVAČKY – RIDGE. (Takže svým způsobem křičely stejně jako Zoban.) K tomu měly přiléhavé fleecové bundy se svými jmény na zádech. Shlukly se kolem baru a ječely na celé kolo. Doufala jsem a modlila se, aby všechny neřekly najednou „Panebože,“ ale moje modlitby nebyly vyslyšeny, možná proto, že Bůh musel poslouchat všechny ty holky.

„Oni nemají vůbec žádné netučné bílkoviny,“ zaslechla jsem jednu z nich.

„Já jsem ti říkala, Madison, že si máš dát ten zeleninový sendvič, dokud můžeš.“

„Myslela jsem, že budou mít aspoň kuřecí prsíčka!“

Trochu mě vyděsilo, když jsem zjistila, že obě holky, co ten rozhovor vedly, se jmenují Madison. A co hůř – tři z těch ostatních se jmenovaly Amber. Měla jsem pocit, jako bych se ocitla uprostřed nepovedeného sociálního experimentu – nějakého klonování nebo tak.

Pár holek ze skupiny se obrátilo k nám. Tedy, k nám – k Jebovi a mně. No, spíš jen k Jebovi.

„Panebože,“ řekla jedna ta Amber. „Tak příšernou cestu jsem nezažila. Viděli jste ten sníh?“

Bystrá holka, tahle Amber. Čeho si všimne příště? Vlaku? Měsíce? Zábavných vrtochů lidské existence? Vlastní hlavy?

Nic z toho jsem ale neřekla, protože nechat se utlouct roztleskávačkou opravdu není smrt, jakou bych si vybrala. Amber to stejně nesdělovala mně. Ta ani neměla tušení, že tam jsem. Oči měla upřené na Jeba. Člověk málem slyšel, jak robotické zaměřovače v jejích očích zaostřují a centrují ho do hledáčku.

„Dost hrůza,“ kývl zdvořile.

„Jedeme na Floridu?“ Takhle to řekla, jako otázku.

„Tam bude lepší počasí,“ podotkl Jeb.

„Jo. Jestli se tam dostaneme. Jedeme na regionální finále? Dost děsný, protože je to zrovna o Vánocích? Ale všechny jsme si udělaly Vánoce dřív? My třeba včera?“

V té chvíli jsem si všimla, že všechny mají u sebe zjevně nové věci. Lesklé mobily, nápadné náramky a náhrdelníky, s kterými si hrály, čerstvou manikúru, iPody, jaké jsem ještě neviděla.

Amber První si sedla k nám – pečlivě se usadila, s koleny u sebe a patami ven. Byla to póza někoho, kdo je zvyklý být ta nejúžasnější osoba v okolí.

„Tohle je Julie,“ představil mě Jeb vlídně naší nové přítelkyni. Amber mi řekla, že ona je Amber, a pak vypočítala všechny ty ostatní Amber a Madison. Jo, byla tam i jiná jména, ale pro mě prostě všechny byly buď Amber, nebo Madison. Přišlo mi to tak bezpečnější. Měla jsem aspoň šanci, že se trefím.

Amber začala žvanit a vykládat nám o závodě. Povedla se jí úžasná věc, zapojovala mě do hovoru a zároveň mě úplně ignorovala. Navíc mi vysílala jasný mentální signál – hluboce subliminální –, že chce, abych se zvedla a uvolnila své místo jejímu kmeni. Už takhle naplnily každé místečko ve vagonu. Půlka jich telefonovala, půlka plenila zásoby vody, kafe a light coly.

Usoudila jsem, že tohle mi zrovna v životě nechybí.

„Jdu zpátky na svoje místo,“ prohlásila jsem.

Zrovna když jsem vstala, vlak prudce zabrzdil a vrhl nás vpřed v záplavě horkých a studených tekutin. Kola ječela na protest, jak se ještě chvíli smýkala po koleji, a pak jsme zastavili, a to dost tvrdě. Slyšela jsem, jak všude ve vlaku padají kufry z držáků a lidi na zem. Stejně jako já. Dopadla jsem na některou Madison a praštila jsem se o něco do brady a do tváře. Nevím, co to bylo, protože v té chvíli světla ve vlaku zhasla, což vyvolalo kolektivní zděšené vyjeknutí. Cítila jsem, jak mi někdo pomáhá vstát, a ani jsem nepotřebovala nic vidět, abych poznala, že je to Jeb.

„Nestalo se ti nic?“ zeptal se.

„Myslím, že ne.“

Bliklo to. Světla se začala rozsvěcet jedno po druhém. Několik exemplářů Amber se křečovitě drželo baru jako záchranného pásu. Všude po podlaze se válelo jídlo. Jeb se sehnul a sebral to, co dřív byl jeho mobil. Teď z něj byly dva čistě rozlomené kousky. Držel ho v dlani jako poraněné ptáče.

Zapraskal amplion a hlas, který promluvil, se zdál upřímně otřesený – nebyl to ten klidný velitelský tón, kterým se obvykle oznamují stanice.

„Dámy a pánové,“ řekl, „zachovejte prosím klid. Průvodčí projdou vagony a zkontrolují, jestli nedošlo ke zraněním.“

Přitiskla jsem tvář na studené okno, abych se podívala, co se děje. Zastavili jsme vedle něčeho, co vypadalo jako široká mnohaproudová dálnice. Vysoko nad ní na protější straně svítil žlutý nápis. Přes ten sníh moc vidět nebylo, ale poznala jsem barvu a tvar. Určitě to byla restaurace z řetězce Waffle House. Někdo z osádky vlaku klopýtal podél vagonu a nahlížel s baterkou pod něj.

Do našeho vagonu vrazila průvodčí a začala všechny prohlížet. Neměla čepici.

„Co se děje?“ zeptala jsem se, když došla k nám. „Vypadá to, že jsme uvízli.“

Vyklonila se z okna a rozhlédla se, pak tiše hvízdla.

„Nikam se nepojede, je mi líto,“ řekla tiše. „Jsme těsně před Gracetownem. Koleje tady vedou takovým údolím a to je kompletně zasypané. Možná se sem k nám ráno dostanou nějaká pohotovostní vozidla. Ale nevím. Nesázela bych na to. Stalo se vám něco?“

„Mně nic,“ ujistila jsem ji.

Amber První se držela za zápěstí.

„Amber!“ řekla jiná Amber. „Co se stalo?“

„Zvrtla jsem si ho,“ sténala Amber První. „A dost.“

„Ale tím přece děláš ten druhý odhoz!“

Šest roztleskávaček mi dalo najevo (ne subliminálně), že jim mám uhnout, aby se dostaly ke své zraněné člence a mohly ji posadit. Jeb v tom davu uvízl. Světla potemněla, topení zapraskalo, jak chladlo, a znovu se ozvalo hlášení.

„Dámy a pánové,“ řekl hlas, „trochu snížíme příkon elektřiny, abychom ušetřili energii. Jestli máte deky nebo svetry, doporučujeme vám je teď použít. Pokud bude někomu zima, pokusíme se poskytnout, co můžeme. Jestli máte nějaké vrstvy navíc, prosíme, abyste se o ně rozdělili s ostatními.“

Podívala jsem se znova na žlutý neon a potom na hlouček roztleskávaček. Měla jsem na vybranou – mohla jsem zůstat v studeném, temném, uvízlém vlaku, nebo jsem mohla něco udělat. Mohla jsem konečně vzít do vlastních rukou tenhle den, který se mi už několikrát vymkl. Nebylo by tak těžké dostat se přes silnici do Waffle House. Nejspíš je tam teplo a spousta jídla. Stálo to za pokus a připadalo mi, že by Noah tenhle plán schválil. Byl aktivní. Protlačila jsem se davem Amber k Jebovi.

„Tamhle za silnicí je Waffle House,“ řekla jsem mu. „Půjdu se podívat, jestli mají otevřeno.“

„Waffle House?“ opakoval Jeb. „Tak to musíme být těsně před městem, u I-čtyřicítky.“

„Neblázni,“ namítla Amber první. „Co když vlak odjede?“

„Neodjede,“ řekla jsem. „Ptala jsem se průvodčí. Budeme tady trčet celou noc. Tam naproti mají nejspíš teplo, jídlo a taky víc místa. Co jiného chcete dělat?“

„Můžeme trénovat pokřiky,“ navrhla jedna Madison nepřesvědčivě.

„Jdeš sama?“ zeptal se Jeb. Bylo mi jasné, že by rád šel se mnou, ale Amber na něm visela, jako by jí šlo o život.

„Já to zvládnu,“ řekla jsem. „Je to jen naproti. Dej mi svoje číslo…“

Místo odpovědi mi ukázal ty svoje trosky. Kývla jsem a vzala si batoh.

„Nebudu tam dlouho,“ slíbila jsem. „Stejně se musím vrátit, ne? Kam jinam bych šla?“

KAPITOLA TŘETÍ

Vykoukla jsem do studené chodbičky, kde to klouzalo, protože dveřmi dovnitř navál sníh. Zahlédla jsem pár průvodčích obcházet vlak, ale byli o několik vagonů dál, a tak jsem vyrazila.

Kovové schody byly prudké, vysoké a úplně obalené zmrzlým sněhem. Další sníh se mi sypal na hlavu. Sedla jsem si na mokrý spodní schod a opatrně jsem se spustila dolů. Padla jsem na všechny čtyři do nějakých třiceti nebo čtyřiceti centimetrů sněhu. Promáčela jsem si punčocháče, ale jinak se mi celkem nic nestalo. K Waffle House to nebylo daleko. Stáli jsme hned vedle silnice, nějakých pět šest metrů. Stačí jen slézt, přejít, proběhnout pod mostem a budu tam. Potrvá to jen minutu nebo dvě.

Ještě nikdy jsem nepřecházela šestiproudovou dálnici. Nebyla k tomu příležitost, a i kdyby byla, asi by mě to nenapadlo provést. Ale teď vůbec nic nejezdilo. Připadalo mi to jako konec světa, start úplně nového života, zkáza starých pořádků. Přes dálnici mi to trvalo asi pět minut, protože foukal prudký vítr a v očích jsem pořád měla vločky. Pak jsem musela přejít ještě kus něčeho – nevím, jestli to byla tráva, beton nebo taky silnice. Teď to bylo jen bílé a hluboké. A ať to bylo, co chtělo,

byl v tom zasypaný nějaký obrubník a o ten jsem zakopla. Než jsem se dohrabala ke dveřím, byla jsem promáčená.

Ve Waffle House bylo teplo. Vlastně tam bylo tak přetopeno, že se okna zapařila a veliké vánoční samolepky se z nich loupaly. Z repráků hrála nějaká sváteční klasika, radostná jako záchvat alergie. Nejvíc to tu bylo cítit čisticím prostředkem a příliš dlouho používaným olejem, ale byl tu i náznak něčeho slibnějšího. Nedávno se tu smažila cibule a brambory – a bylo to dobré.

Pokud jde o lidi, nebyla situace o nic lepší. Odněkud z hloubi kuchyně jsem slyšela dva mužské hlasy, do kterých se občas mísily pleskavé zvuky a smích. V protějším rohu seděla žena ponořená do vlastního smutku, před sebou prázdný talíř posetý špačky cigaret. Jediný zaměstnanec v dohledu byl kluk tak v mém věku, který držel stráž u pokladny. Předpisovou košili měl dlouhou a nezastrčenou a vlasy mu ve špičkách trčely nad kšiltem nasazeným hluboko do čela. Na jmenovce stálo DON-KEUN. Když jsem vešla, četl si komiks. Při pohledu na mě se mu trochu rozsvítily oči.

„Ahoj,“ řekl. „Vypadáš zmrzle.“ To se trefil. Přikývla jsem.

Don-Keuna zmáhala nuda. Bylo to slyšet v jeho hlase a vidět na způsobu, jakým se poraženecky hrbil nad pokladnou.

„Dneska je tu všechno zadarmo,“ prohlásil. „Dej si, co chceš. Objednávej u kuchaře nebo zástupce výkonného manažera. To oboje jsem já.“

„Díky,“ řekla jsem.

Asi chtěl pronést ještě něco, ale pak se rozpačitě ušklíbl, protože pleskání a hluk zezadu zesílily.

Na baru ležely před jednou stoličkou noviny a několik kelímků od kávy. Sedla jsem si o pár stoliček vedle, což byl ode mě pokus chovat se společensky. Ale když jsem usedla, Don-Keun se ke mně najednou vrhl.

„Ehm, možná by sis radši měla –“

Nedořekl a o krok couvl. V tu chvíli se totiž ze záchoda vynořil muž, tak šedesátník, s pískovými vlasy, brýlemi a menším pivním bříškem. A byl oblečený v alobalu. Od hlavy k patě. Dokonce měl i alobalovou čepičku. Prostě normálka.

Alobalák se usadil k novinám a kelímkům a pozdravil mě kývnutím, než jsem se stačila přestěhovat.

„Jak se vám dneska daří?“ zeptal se.

„Mohlo by to být lepší,“ odpověděla jsem popravdě. Nevěděla jsem, kam se koukat – jestli na jeho tvář, nebo na jeho lesklé stříbrné tělo.

„Venku není zrovna příjemně.“

„Jo,“ kývla jsem a vybrala jsem si jako cíl pohledu jeho lesklé břicho. „To není.“

„Nepotřebujete náhodou někam odtáhnout?“

„Ne. Ledaže umíte odtahovat vlaky.“

Chvilku o tom uvažoval. Je to vždycky nepříjemné, když si někdo neuvědomí, že jste něco mysleli jako vtip, a vážně o tom přemýšlí. A dvojnásob, když ten někdo má na sobě alobal.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sněží, sněží....
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.