ODVRÁCENÁ TVÁŘ LÁSKY

COLLEEN HOOVEROVÁ

Yoli

UGLY LOVE

Copyright © 2014 by Colleen Hoover

All rights reserved

Translation © Jana Jašová, 2016

ISBN 978-80-249-4337-4

Dvěma mým nejlepším kamarádkám,

které jsou náhodou i mými sestrami,

Lin a Murphy

kapitola jedna

TATE

„Někdo vás bodl do krku, mladá dámo.“

Vytřeštila jsem oči a pomalu se obrátila ke staříkovi, který stál vedle mě. Ten zatím stiskl tlačítko výtahu a otočil se ke mně. S úsměvem mi ukázal na hrdlo.

„Vaše mateřské znamínko,“ dodal.

Ruka mi instinktivně vylétla ke krku a já se dotkla znaménka velikosti měďáku pod uchem.

„Můj dědeček tvrdil, že umístění mateřského znamínka vypovídá o tom, jak to člověk v minulém životě zabalil v boji. Vás asi bodli do krku. Vsadím se, že to byla rychlá smrt.“

Usmála jsem se, i když jsem nedokázala říct, jestli mě to vyděsilo, nebo pobavilo. K navázání hovoru si vybral dost morbidní téma, ale nemohl být nijak nebezpečný. Jeho ohnutá postava a nejistý krok naznačovaly, že mu bude nejmíň osmdesát. Pomalu se došoural ke dvěma červeným sametovým křesílkům, která stála u stěny naproti výtahům. Trochu hekl, když se do jednoho z nich svezl. Pak ke mně zase vzhlédl.

„Jedete do osmnáctého poschodí?“

Přimhouřila jsem oči, a snažila se zpracovat jeho otázku. Nějak věděl, kam mířím, i když jsem do tohohle bytového domu vstoupila poprvé. A staříka jsem určitě neznala.

„Ano, pane,“ přisvědčila jsem opatrně. „Vy tady pracujete?“

„Ovšem, pracuju.“

Pokývl k výtahu a můj pohled se přesunul na svítící čísla nade dveřmi. Ještě jedenáct pater, než bude kabina tady. Modlila jsem se, aby přijela co nejdřív.

„Přivolávám výtah,“ pokračoval stařík. „Nevím, jestli pro tuhle pozici existuje nějaký oficiální název, ale osobně se vidím jako kapitán letu, vzhledem k tomu, že posílám lidi až do výšky dvaceti pater.“

Při jeho slovech jsem se usmála, protože můj táta i bratr jsou oba piloti. „Jak dlouho už tady děláte kapitána?“ zeptala jsem se, zatímco jsem čekala. Přísahala bych, že to byl ten zatraceně nejpomalejší výtah, na jaký jsem kdy narazila.

„Od té doby, co už jsem moc starý na to, abych byl správcem. Než jsem se stal kapitánem, pracoval jsem tady třicet dva let. Teď už posílám lidi do oblak víc než patnáct let, jestli dobře počítám. Majitel mi dal tuhle práci ze soucitu, abych měl co dělat, než umřu.“ Usmál se sám pro sebe. „Nenapadlo ho, že Bůh chce, abych v životě vykonal spoustu významných věcí, a už jsem s tím tak ve skluzu, že nejspíš nikdy nezemřu.“

Smála jsem se, ještě když se dveře výtahu konečně otevřely. Sehnula jsem se k rukojeti svého kufru, a než jsem nastoupila, naposledy jsem se ke staříkovi otočila. „Jak se jmenujete?“

„Samuel, ale říkejte mi Kapitáne,“ odpověděl. „Říkají mi tak všichni.“

„Máte taky nějaké mateřské znamínko, Kapitáne?“

Ušklíbl se. „A víte, že mám? V minulém životě mě zřejmě střelili do zadku. Nejspíš jsem vykrvácel.“

Usmála jsem se a zvedla dlaň k čelu, abych mu řádně zasalutovala. Pak jsem nastoupila do výtahu a otočila se k otevřeným dveřím, abych mohla obdivovat luxusní halu. Tahle budova vypadala spíš jako historický hotel než jako bytový dům, se svými mohutnými sloupy a mramorovou podlahou. Když mi Corbin nabídl, že u něj můžu zůstat, dokud si nenajdu práci, neměla jsem ponětí, že bydlí jako opravdový dospělý. Myslela jsem, že to bude podobné, jako když jsem ho navštívila naposledy, hned po tom, co jsem ukončila střední školu a on se zrovna začal snažit o získání pilotní licence.

To bylo před čtyřmi lety a šlo o dvoupatrový nenápadný činžák. Čekala jsem něco podobného.

Rozhodně jsem nečekala tenhle luxusní výškový zázrak v centru San Franciska.

Zadívala jsem se na panel a stiskla tlačítko do osmnáctého poschodí. Pak jsem se zadívala do zrcadlové stěny kabiny. Celý včerejšek a většinu dnešního rána jsem strávila balením všech svých věcí ve starém bytě v San Diegu. Naštěstí jich zase tolik nemám. Jenže po tom, co jsem dneska sama absolvovala osm set kilometrů za volantem, na mě bylo vyčerpání jasně znát. Vlasy jsem měla volně stočené v uzlu na temeni, upevněném zapíchnutou tužkou, protože jsem při řízení nemohla najít gumičku. Oči ve stejném odstínu hnědé jako mé kaštanové vlasy teď díky únavě vypadaly o deset odstínů tmavší a měla jsem pod nimi nápadné pytle.

Zalovila jsem v kabele, vytáhla balzám na rty a přejela si s ním pusu, než začne vypadat stejně unaveně jako všechno ostatní. Dveře výtahu se už začínaly zavírat, když vtom se zase otevřely. K výtahu spěchal nějaký muž. Než nastoupil, obrátil se ke staříkovi. „Díky, Kapitáne.“

Na Kapitána jsem z kabiny neviděla, ale slyšela jsem, jak místo odpovědi něco zabručel. Zřejmě nebyl moc dychtivý bavit se s tímhle chlapem. Nebo spíš mladíkem – připadalo mi, že mu nebude o moc víc než pětadvacet, maximálně třicet. Usmál se na mě a mně bylo okamžitě jasné, co mu běží hlavou, vzhledem k tomu, že si zároveň vsunul levou ruku do kapsy.

Ruku se snubním prstenem.

„Desáté patro,“ prohodil, aniž ze mě spustil oči. Pohled mu sklouzl k tomu málu z mého výstřihu, co vykukovalo z rozepnuté košile, a pak ke kufru, který jsem měla postavený vedle sebe. Stiskla jsem tlačítko s desítkou. Měla jsem si vzít svetr.

„Stěhujete se sem?“ zeptal se. Dál mi bezostyšně civěl na tričko.

Přikývla jsem, i když si toho nejspíš nevšiml, vzhledem k tomu, že do tváře se mi rozhodně nedíval.

„Do kterého poschodí?“

Na to zapomeň. Sáhla jsem za sebe, zakryla dlaní panel, aby nebylo vidět na rozsvícenou osmnáctku, a pak poslepu stiskla všechna tlačítka mezi desátým a osmnáctým patrem. Zmateně se zadíval na panel.

„Po tom vám nic není,“ odpověděla jsem. Zasmál se.

Myslel si, že žertuju.

Nazdvihl tmavé husté obočí. Hezké obočí. V hezkém obličeji, na hezké hlavě nad hezkým tělem.

Ženatým tělem.

Kretén.

Když zjistil, že si ho prohlížím, svůdně se na mě usmál. Jenže já si ho neprohlížela tak, jak si myslel. Přemítala jsem, kolikrát se tohle hezké tělo tisklo k dívce, která nebyla jeho manželka.

Jeho ženu jsem litovala.

Když jsme vyjeli do desátého poschodí, znovu se mi podíval do výstřihu. „Pomůžu vám s tím,“ navrhl a pokývl ke kufru. Hlas měl příjemný. Kolik holek asi tomu příjemnému ženatému hlasu podlehlo? Popošel ke mně a natáhl se k panelu, aby stiskl knoflík, který zavírá dveře.

S pohledem upřeným na něj jsem stiskla ten stejný. Dveře se začaly otevírat. „Já to zvládnu.“

Pokývl, jako by to bral na vědomí, ale v očích měl pořád tu potměšilou záři, která mě jen utvrdila v mých okamžitých nesympatiích. Vystoupil z výtahu, ale než odešel, otočil se ke mně.

„Tak zatím, Tate,“ prohodil, než se dveře zavřely. Zamračila jsem se. Nelíbilo se mi, že hned první dva lidé, se kterými jsem se v téhle budově setkala, věděli, kdo jsem. Osaměla jsem v kabině, která zastavovala na každém poschodí, dokud se nedostala k osmnáctému. Tam jsem vystoupila, vytáhla z kapsy mobil a otevřela zprávy od Corbina. Nemohla jsem si vzpomenout, které číslo má mít jeho byt. Buď 1816, nebo 1814.

Nebo 1826?

Zastavila jsem se u 1814, protože u dveří bytu s číslem 1816 ležel nějaký muž a evidentně spal.

Prosím, ať to není 1816.

Našla jsem esemesku, kterou jsem hledala, a škubla sebou. Bylo to 1816.

No jasně.

Pomalu jsem se vydala ke dveřím a doufala, že toho spáče nevzbudím. Nohy měl roztažené před sebou a zády se opíral přímo o Corbinovy dveře. Bradu měl opřenou o hrudník a chrápal.

„Promiňte,“ zašeptala jsem sotva slyšitelně. Ani se nehnul.

Zvedla jsem nohu a chodidlem ho šťouchla do ramene. „Potřebuju se dostat dovnitř.“

Zavrtěl se, pomalu otevřel oči a zadíval se na moje nohy. Jeho oči mi ulpěly na kolenou. Obočí se mu stáhla k sobě, když se pomalu, zamračeně předklonil. Zvedl ruku a poklepal mi prstem do kolene, skoro jako by něco takového viděl poprvé v životě. Pak ruku svěsil, zavřel oči a zhroutil se zády zpátky na dveře. Pak znova usnul.

Skvělé.

Corbin se měl vrátit až zítra. Vytočila jsem jeho číslo, abych zjistila, jestli je ten spáč někdo, kdo by mi měl dělat starosti.

„Tate?“ ozval se do telefonu místo pozdravu.

„Jo,“ odpověděla jsem. „Jsem tady, jenže nemůžu dovnitř, protože u tvých dveří odpadnul nějaký opilec. Máš nápady?“

„Osmnáct šestnáct?“ ověřil si. „Určitě jsi u správnýho bytu?“

„Rozhodně.“

„Víš jistě, že je opilej?“

„Rozhodně.“

„To je divný,“ uznal. „Co má na sobě?“

„Proč to chceš vědět?“

„Protože jestli má pilotní uniformu, asi bydlí v domě. Ten činžák má smlouvu s našima aerolinkama.“

Muž na zemi neměl žádnou uniformu, ale nemohla jsem

si nevšimnout, že mu džíny a černé tričko dobře padnou.

„Je v civilu.“

„Nemůžeš ho prostě překročit a nebudit ho?“

„Musím ho posunout. Kdybych otevřela, spadne dovnitř.“ Corbin se na chvíli odmlčel. Přemýšlel. „Sjeď do přízemí a najdi Kapitána,“ doporučil mi. „Řekl jsem mu, že dneska večer přijedeš. Může jet s tebou nahoru a počkat, než se bezpečně dostaneš dovnitř.“

Povzdychla jsem si. Šest hodin jsem seděla za volantem a vracet se zase celou cestu až dolů se mi rozhodně nechtělo. Povzdychla jsem si i proto, že starý Kapitán by mi v téhle situaci asi nebyl moc platný.

„Prostě se mnou zůstaň na telefonu, dokud se nedostanu dovnitř.“

Můj vlastní plán se mi zamlouval o něco víc. Přidržela jsem si telefon ramenem u ucha a zalovila v kapse po klíči, který mi Corbin poslal. Strčila jsem ho do zámku a začala otevírat dveře. Ale jak se pohybovaly, opilec se s každým centimetrem svažoval víc a víc dovnitř. Zasténal, ale oči už neotevřel.

„Škoda, že je tak na mraky,“ prohodila jsem ke Corbinovi.

„Nevypadá zas tak špatně.“

„Tate, pohni zadkem, ať už jsi uvnitř a já můžu zavěsit.“

Protočila jsem panenky. Corbin se pořád choval jako ten panovačný starší bratr, kterým byl vždycky. Věděla jsem, že nastěhovat se k němu našemu vztahu moc neprospěje, vzhledem k tomu, jak otcovsky se ke mně snažil chovat, když jsme byli mladší. Neměla jsem ale dost času, abych si našla práci a sehnala si vlastní bydlení, než mi začne škola, takže jsem neměla na vybranou.

Doufala jsem aspoň, že dnes už to bude lepší. Corbinovi bylo teď pětadvacet a mně třiadvacet, takže pokud spolu nedokážeme vycházet líp, než když jsme byli děti, budeme muset asi oba ještě hodně dospět.

Tušila jsem, že záleží hlavně na tom, jestli se od našeho posledního spolubydlení změnil Corbin. To jemu vadili všichni kluci, se kterými jsem si kdy vyšla, všichni mí kamarádi, zpochybňoval všechna moje rozhodnutí – dokonce i volbu vysoké, na kterou jsem se rozhodla nastoupit. Ne snad, že bych na jeho názory nějak dala. V posledních letech mi vzdálenost a čas pomohly se ho zbavit. Ale tohle sestěhování bude zásadní zkouškou naší trpělivosti.

Nadhodila jsem si kabelku na rameni, ale zamotala se mi do držadla kufru, takže jsem ji upustila na zem. Pevně jsem přidržela dveřní knoflík a držela dveře přivřené tak, aby mi opilec úplně nespadl dovnitř. Zvedla jsem nohu, opřela se mu o rameno a pokusila se ho posunout dál do chodby.

Ani se nehnul.

„Je moc těžký, Corbine. Musím zavěsit, abych mohla použít obě ruce.“

„Ne, nezavěšuj. Strč si telefon do kapsy, ale nech ten hovor běžet.“

Zadívala jsem se na maxi košili a legíny, které jsem měla na sobě. „Nemám žádný kapsy. Půjdeš do podprsenky.“

Corbin předstíral, že zvrací. Odtáhla jsem mobil od ucha a zastrčila ho do podprsenky. Pak jsem vytáhla klíč ze zámku a chtěla ho hodit do kabelky, ale netrefila jsem se, takže mi spadl na podlahu. Sehnula jsem se, abych chytila opilce za ramena a konečně ho odtáhla z cesty.

„Tak jo, kamaráde,“ zamumlala jsem, když jsem se ho pokusila odsunout ke středu chodby, „mrzí mě, že ti kazím spaní, ale potřebuju se dostat do toho bytu.“

Nějak se mi podařilo postrčit ho aspoň tak, že se opíral o dveřní rám, což by mu mělo zabránit v pádu do bytu. Otevřela jsem dveře a otočila se, abych posbírala svoje věci.

Něco teplého mě chytilo za kotník. Strnula jsem.

Podívala jsem se dolů.

„Pusť mě!“ zaječela jsem a kopla do ruky, která mě držela tak pevně, až bylo jasné, že mi tam určitě naskočí modřina. Opilec měl otevřené oči a díval se na mě. Když jsem se mu pokusila vytrhnout, svalila jsem se po zádech do bytu.

„Potřebuju dovnitř,“ zamumlal, když jsem zadkem narazila na podlahu. Zašátral druhou rukou po dveřích, jako by si je chtěl víc otevřít, což ve mně okamžitě probudilo nával paniky. Vtáhla jsem nohy za práh a s nimi i jeho ruku. Pak jsem volnou nohou kopla do dveří, až udeřily do jeho zápěstí.

„Do hajzlu!“ zaječel. Pokusil se vyškubnout ruku zpátky na chodbu, jenže jak jsem pořád tlačila chodidlem na dveře, nešlo mu to. Uvolnila jsem trochu tlak, aby si mohl ruku osvobodit, a pak dveře kopancem okamžitě zavřela. Zvedla jsem se a bleskurychle zamkla, zastrčila závoru a zajistila dveře řetízkem.

Sotva se mi srdce začalo trochu uklidňovat, zavřísklo na mě.

Vážně. Vlastní srdce na mě zavřísklo. Hlubokým mužským hlasem.

„Tate! Tate!“

Corbin.

Sklouzla jsme pohledem na svůj hrudník a vytáhla telefon z podprsenky. Zvedla jsem si ho k uchu.

„Tate! Odpověz mi!“

Zamžikala jsem a odtáhla si mobil pár centimetrů od ucha.

„Jsem v pořádku,“ řekla jsem udýchaně. „Vevnitř. Zamkla jsem za sebou.“

„Ježíši,“ vyhrknul s ulehčením Corbin. „Vyděsilas mě k smrti. Co se tam sakra dělo?“

„Snažil se dostat dovnitř. Ale zamkla jsem.“ Rozsvítila jsem světlo v obývacím pokoji a neudělala ani tři kroky dovnitř, když jsem se prudce zastavila.

To se ti vážně povedlo, Tate.

Když mi došlo, co jsem provedla, pomalu jsem se obrátila ke dveřím.

„Ehm, Corbine?“ Odmlčela jsem se. „Asi jsem venku nechala pár věcí, který potřebuju. Vrátila bych se pro ně, ale ten opilec si vzal z nějakýho důvodu do hlavy, že se potřebuje dostat do tvýho bytu, takže ty dveře v žádným případě znova neotevřu. Máš nějaký návrhy?“

Na lince na chvíli zavládlo ticho. „Cos nechala na chodbě?“

Nechtěla jsem mu to říkat, ale co mi zbývalo. „Kufr.“

„Proboha, Tate,“ zamumlal.

„A… kabelku.“

„Proč jsi ksakru nechávala venku kabelku?!“

„A taky jsem asi na podlaze nechala klíč k tvýmu bytu.“

Na to už neměl odpověď. Jen si povzdechl. „Zavolám Milesovi a zjistím, jestli už je doma. Dej mi dvě minuty.“

„Počkej, kdo je Miles?“

„Bydlí přes chodbu. V žádným případě neotvírej, dokud ti nezavolám zpátky.“

Corbin zavěsil a já se opřela o dveře.

Bydlím v San Francisku asi tak půl hodiny a už jsem Corbina stačila vytočit. Bezva. Budu mít kliku, jestli mě tady nechá bydlet, aspoň než si najdu práci. Doufala jsem, že to nepotrvá dlouho, vzhledem k tomu, že jsem si podala tři žádosti o místo ošetřovatelky v nejbližší nemocnici. Budu pracovat buď na noční, nebo o víkendech, možná obojí, ale vezmu, co mi nabídnou, abych po návratu do školy nemusela moc sahat na úspory.

Zazvonil mi telefon. Přejela jsem palcem po displeji. „Ano?“

„Tate…“

„No?“ Nechápala jsem, proč si zase ověřuje, jestli jsem to já. Přece mi volá, tak kdo jiný by mu asi odpovídal?

„Dovolal jsem se Milesovi.“

„Super. Pomůže mi s těma věcma?“

„To zrovna ne,“ odpověděl rozpačitě Corbin. „Vlastně tě chci poprosit o pořádnou laskavost.“

Hlava mi klesla na dveře. Tušila jsem, že příští měsíce budou ve znamení vyžadovaných laskavostí, vzhledem k tomu, že Corbin mi prokázal tu největší, když mi tady dovolil zůstat. Nádobí? V pohodě. Corbinovo prádlo? Proč ne. Nákupy pro bratříčka? Jen do toho.

„O co jde?“

„Miles totiž… tak trochu potřebuje tvoji pomoc.“

„Tvůj soused?“ Odmlčela jsem se, než mi to sepnulo. Pak jsem zavřela oči. „Corbine, nechceš mi říct, že ten tvůj kamarád, co jsi mu volal, aby mě ochránil před opilcem, je ten opilec?“

Corbin si povzdychl. „Potřebuju, abys odemkla dveře a pustila ho dovnitř. Ať si lehne na gauč. Vrátím se ráno co nejdřív. Až vystřízliví, uvědomí si, kde je, a půjde domů.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Co je tohle za barák? To se mám přichystat na to, že mě tady budou osahávat ožralové pokaždé, když přijdu domů?“

Dlouhá odmlka. „On tě osahával?“

„No, to je asi moc silný výraz. Chytil mě za kotník.“

Corbin vydechl. „Uděláš to pro mě, viď, Tate. A zavolej mi, až ho a svoje věci dostaneš dovnitř.“

„Fajn,“ zasténala jsem, když jsem v jeho hlase rozeznala obavy.

Zavěsila jsem a otevřela dveře. Opilec se svalil na rameno. Telefon mu vyklouzl z ruky a přistál na zemi vedle jeho hlavy. Převrátila jsem toho chlapa na záda a zadívala se na něj. Pootevřel víčka a pokusil se na mě podívat, ale oči se mu zase zavřely.

„Ty nejsi Corbin,“ zamumlal.

„Ne, to nejsem. Jsem tvoje nová sousedka, a jak to tak vypadá, za tohle mi budeš půjčovat cukr hodně dlouho.“

Zvedla jsem ho za ramena a pokusila se ho posadit, ale nešlo to. Pochybovala jsem, že by se vůbec udržel tak zpříma. Jak se člověk může takhle opít?

Popadla jsem ho za ruce a začala ho pomaloučku táhnout do bytu. Zastavila jsem se hned, jak byl dost daleko, abych za ním mohla zavřít. Pak jsem v chodbě posbírala všechny svoje věci, zavřela dveře a zamkla za námi. Vzala jsem z pohovky polštář, strčila ho opilci pod hlavu a převrátila ho na bok pro případ, že by se ve spaní pozvracel.

Žádné další pomoci se ode mě nedočká.

Když můj nevítaný host spokojeně pokračoval ve spánku uprostřed obýváku, nechala jsem ho tam a rozhlédla se po bytě.

Jenom obývák byl asi třikrát větší než ten v Corbinově bývalém bytě. Spojený s jídelnou, kde byl kuchyňský kout oddělený nízkou zídkou. V místnosti viselo několik moderních obrazů. Měkké naducané pohovky měly světlehnědé potahy, jejichž tlumený odstín vyrovnával živé barvy obrazů. Když jsem u bráchy bydlela naposledy, měl skládací postel, sedací pytel a na stěnách plakáty modelek.

Pomyslela jsem si, že bráška možná konečně vyrostl.

„Velice působivé, Corbine,“ pronesla jsem nahlas, když jsem procházela z místnosti do místnosti a rozsvěcela světla, abych prozkoumala svůj dočasný domov. Měla jsem trochu vztek, že je to tady tak hezké. Bude těžké chtít se z tohohle bytu odstěhovat, až našetřím dost peněz.

Přešla jsem do kuchyně a otevřela lednici. Ve dvířkách stály kořenky, v prostřední polici krabice se zbytky pizzy a nahoře prázdná krabice od mléka.

Samozřejmě, že tady nemá žádné zásoby. Přece nemůžu čekat, že by se změnil úplně.

Vzala jsem si láhev s vodou a vyšla z kuchyně, abych si prohlédla pokoj, kde budu v příštích pár měsících bydlet. Byt měl dvě ložnice, takže jsem prozkoumala, která z nich není Corbinova, a položila jsem si tam na postel kufr. Dole v autě jsem měla ještě tři další kufry a asi šest krabic s věcmi, nemluvě o hromadě ramínek s oblečením, ale na to jsem teď večer už neměla sílu. Corbin říkal, že se ráno vrátí, tak to nechám na něm.

Převlékla jsem se do tepláků a tílka, vyčistila si zuby a nachystala se do postele. Normálně bych byla nervózní, že je se mnou v bytě někdo cizí, ale teď jsem cítila, že se nemám čeho bát. Corbin by nikdy nechtěl, abych sem vzala někoho, kdo by pro mě nějakým způsobem představoval hrozbu. Trochu mě to mátlo, protože jestli se ten Miles takhle chová běžně, nečekala bych, že Corbin připustí, abych tady s ním zůstala sama.

Brácha nikdy nevěřil žádnému klukovi, pokud šlo o mě, a za to jsem asi mohla poděkovat Blakeovi. Ten byl první, s kým jsem doopravdy chodila. Bylo mi tehdy patnáct, Blakeovi sedmnáct a byl to Corbinův nejlepší kamarád. Byla jsem do něj zakoukaná celé měsíce. Často jsme byly s kamarádkami zamilované do Corbinových přátel, prostě proto, že byli starší než naši spolužáci.

Blake k nám často chodil na víkend a zůstával u Corbina přes noc. Vždycky se nám nějak podařilo najít si na sebe čas, když se Corbin nedíval. A tak se to postupně vyvíjelo, až mi po pár týdnech tajných schůzek Blake řekl, že se mnou chce chodit oficiálně. Jenže to netušil, jak bude Corbin reagovat, až mi jeho kamarád zlomí srdce.

A že mi ho zlomil, jestli se o něčem takové dá mluvit u patnáctileté holky po dvou týdnech tajného objímání. Ukázalo se totiž, že „oficiálně“ během té doby chodil s celkem slušným počtem dalších holek. Jakmile to Corbin zjistil, bylo po kamarádství, a ostatní svoje přátele varoval, ať se ke mně radši nepřibližují. Na střední škole pro mě bylo skoro nemožné s někým normálně chodit, aspoň než se Corbin konečně odstěhoval. Jenže i potom mezi kluky kolovaly hororové historky a málokdo se odvážil začít si něco s Corbinovou mladší ségrou.

Tehdy mi to hrozně vadilo, teď bych za to ale byla vděčná.

Tolik mých vztahů od konce střední dopadlo mizerně. Se svým posledním přítelem jsem bydlela víc než rok, než nám došlo, že oba chceme od života něco jiného. On chtěl, abych byla doma. Já chtěla mít svou kariéru.

A tak jsem teď tady. Abych získala magisterský titul v ošetřovatelství a vyhýbala se vztahům. Třeba bydlení s Corbinem nebude zase tak špatné.

Vydala jsem se do obýváku zhasnout, ale když jsem zatočila za roh, najednou jsem se zastavila.

Miles nejenže vstal z podlahy, ale nějak se dostal do kuchyně. Seděl na barové stoličce a hlavu si tiskl k pažím položeným na kuchyňském pultu. Vypadal, že každou chvíli spadne. Nepoznala jsem, jestli už zase spí, nebo se snaží sebrat.

„Milesi?“

Když jsem ho oslovila, ani se nepohnul. Vydala jsem se k němu a zlehka mu položila ruku na rameno, abych ho probudila. Sotva jsem se ho dotkla, zalapal po dechu a posadil se zpříma, jako bych ho vytrhla ze snu.

Nebo z noční můry.

Okamžitě sklouzl ze stoličky a zůstal stát na vrávorajících nohou. Začal se potácet, tak jsem si přehodila jeho paži kolem ramen a vydala se s ním z kuchyně.

„Pojď si lehnout na pohovku, kámo.“

Opřel se mi čelem o můj spánek a klopýtal vedle mě, takže bylo čím dál těžší ho podpírat. „Moje jméno není kámo,“ zablábolil. „Jsem Miles.“

Dovlekli jsme se k pohovce a já ho od sebe začala odstrkovat. „Jasně, Milesi. Jak chceš. Hlavně si lehni.“

Svalil se na pohovku, ale moje ramena nepustil, takže jsem spadla s ním. Okamžitě jsem se pokusila odtáhnout.

„Ne, Rachel,“ zaprosil, chytil mě za ruku a snažil se mě udržet na gauči u sebe.

„Nejsem Rachel,“ odpověděla jsem a zbavila se jeho ocelového stisku. „Jsem Tate.“ Ani jsem nevěděla, proč mu to vůbec říkám, protože nebylo moc pravděpodobné, že by si to zítra pamatoval. Vrátila jsem se k místu, kde ležel polštář, a zvedla ho z podlahy.

Než jsem mu ho strčila pod hlavu, zastavila jsem se. Miles ležel na boku obličejem k opěradlu pohovky. Zatínal do něj ruce tak křečovitě, až mu zbělely klouby. Nejdřív jsem se bála, že je mu na zvracení, ale pak mi došlo, jak moc se pletu.

Nebylo mu zle.

Plakal.

A hodně.

Tak moc, že nevydal ani hlásku.

Sice jsem ho vůbec neznala, ale byl tak hrozně zoufalý, že jsem tomu jen těžko dokázala přihlížet. Zatěkala jsem očima kolem a vrátila se pohledem zpět k němu. Mám odejít a dopřát mu soukromí? Rozhodně jsem se nehodlala zamotat do něčích problémů. Mezi přáteli jsem se zatím dramatům úspěšně vyhýbala a teď jsem s tím rozhodně začínat nechtěla. Můj první instinkt byl odejít, ale z nějakého důvodu mi ho bylo líto. Jeho bolest působila upřímně, nebyl to jen následek přehnané konzumace alkoholu.

Klekla jsem si k pohovce a dotkla se jeho ramene. „Milesi?“ Zhluboka se nadechl a pomalu zvedl obličej, aby se na mě podíval. Z očí měl jen úzké škvírky podlité krví. Netušila jsem, jestli za to může pláč, nebo alkohol. „Odpusť, Rachel,“ řekl a zvedl ke mně ruku. Přitáhl mě k sobě a zabořil obličej do prohlubně mezi mým krkem a ramenem. „Je mi to tak líto.“

Neměla jsem ponětí, kdo je Rachel ani co jí udělal, ale jestli takhle trpěl on, pak jsem ani nechtěla pomyslet, jak je na tom ona. Byla jsem v pokušení najít v jeho mobilu její jméno a zavolat jí, aby sem přišla a mohli to spolu urovnat. Místo toho jsem ho ohleduplně vmáčkla do polštářů, dala mu jeden pod hlavu a pokusila se ho na něj položit. „Zkus zase usnout, Milesi,“ doporučila jsem mu mírně.

Když mu hlava klesla na polštář, oči měl pořád plné bolesti. „Musíš mě tak strašně nenávidět,“ pronesl a natáhl se po mé ruce. Víčka mu zase klesla a z úst se mu vydral těžký povzdech.

Mlčky jsem ho pozorovala a nechala ho, aby mě držel za ruku, dokud se neuklidnil. Z očí mu přestaly téct slzy. Pak jsem ruku odtáhla, ale zůstala ještě chvíli vedle něj.

I když spal, pořád vypadal, jako by se nořil do světa plného bolesti. Byl zamračený, dýchal přerývaně, nějak se mu nedařilo vklouznout do stejné pokojné dřímoty jako předtím.

Poprvé jsem si všimla slabé klikaté jizvy asi deset centimetrů dlouhé, která se mu táhla přes celou pravou stranu čelisti. Končila jen kousek od rtů. Cítila jsem podivnou touhu se jí dotknout a přejet prstem po její délce, ale místo toho jsem nechala ruku klesnout do jeho vlasů. Na stranách je měl krátké, na temeni trochu delší, v dokonale mezním odstínu mezi blond a hnědou. Hladila jsem ho po vlasech a konejšila ho, i když si to možná nezasloužil.

Možná si zasloužil trpět za to, co udělal Rachel, ale aspoň to sám cítil. To se mu muselo nechat.

Ať už jí ublížil sebevíc, přinejmenším ji miloval natolik, aby toho litoval.

kapitola dva

MILES

PŘED ŠESTI LETY

Otevřu dveře kanceláře a položím arch na stůl ředitelovy sekretářky. Než se stačím vrátit do třídy, zarazí mě otázkou:

„Vy chodíte na angličtinu pro pokročilé do třídy pana Claytona, viďte, Milesi?“

„Ano,“ odpovím paní Bordenové. „Chcete mu po mně něco poslat?“

Na stole se jí rozezvoní telefon. Přikývne a zvedne sluchátko, ale nejdřív ho zakryje rukou. „Počkejte tady ještě minutku,“ vyzve mě a ukáže bradou k ředitelně. „Máme tady novou studentku, zrovna se zapsala, a bude taky chodit na angličtinu k panu Claytonovi. Potřebuju, abyste ji doprovodil do třídy.“ Přikývnu a svezu se do jednoho z křesel blízko dveří. Rozhlédnu se po kanceláři a dojde mi, že za čtyři roky, co jsem na střední, je tohle poprvé, kdy tady sedím. Což znamená, že se mi čtyři roky úspěšně dařilo vyhýbat se tomu, aby mě někdo z učitelů za trest poslal do ředitelny.

Matka by na mě byla hrdá, ale mě osobně to trochu mrzí. Školní trest je něco, co by mělo na střední dřív nebo později potkat každého kluka. Ale mám ještě zbytek maturitního ročníku na to, abych to dohnal. Aspoň se mám na co těšit.

Vytáhnu z kapsy mobil a potají zadoufám, že to paní Bordenová zahlédne a vypíše mi papírek s trestem. Podívám se na ni. Pořád telefonuje, ale naváže se mnou oční kontakt a usměje se. Pak nevzrušeně pokračuje ve své práci.

Zklamaně zavrtím hlavou a začnu psát esemesku Ianovi. Tady se děje tak málo věcí, že se lidi často vzruší i kvůli maličkostem.

Já: Dneska prisla nova holka. Do naseho rocniku.

Ian: Je to kocka?

Já: Zatim jsem ji nevidel. Mam ji odvist do tridy.

Ian: Jestli je kocka, vyfot ji.

Já: OK. Mimochodem, kolikrat jsi byl letos po skole?

Ian: 2x, proc? Cos proved?

Dvakrát? Jo, sakra, musím si do maturity ještě trochu zařádit. Aspoň odevzdat pozdě nějaký úkol.

Jsem beznadějný.

Dveře ředitelny se otevřou a já přestanu Rukat do telefonu. Strčím ho do kapsy a zvednu hlavu.

Už nikdy se nechci dívat jinam.

„Miles vás doprovodí do třídy pana Claytona, Rachel,“ ozve se paní Bordenová a ukáže na mě. Nová dívka se vydá mým směrem.

Okamžitě mi dojde, že nedokážu vstát.

Moje rty zapomněly mluvit.

Moje paže zapomněly, že se při seznámení dvou lidí podává ruka.

Moje srdce zapomnělo počkat a seznámit se s tou dívkou dřív, než si začalo razit cestu ven z mého hrudníku, aby se k ní dostalo.

Rachel.

Rachel.

Rachel, Rachel, Rachel.

Je jako poezie.

Jako román a milostné dopisy a verše valící se

středem

stránky.

Rachel, Rachel, Rachel.

Opakuju si její jméno v hlavě pořád dokola, protože vím jistě, že je to jméno dívky, do které se zamiluju.

Najednou vstanu. Jdu k ní. Možná se usmívám, předstírám, že na mě nedělají dojem ty zelené oči, u nichž doufám, že se jednou budou usmívat jen pro mě. Nebo ty vlasy, rudé jako moje srdce, které nevypadají jako barvené, ale jako by měl Bůh na mysli výhradně ji, když je tvořil.

Mluvím s ní.

Představuju se. Říkám, že jsem Miles.

Říkám jí, že má jít za mnou a já ji odvedu do třídy k panu Claytonovi.

Zírám na ni, protože ještě nepromluvila, ale její přikývnutí je to nejkrásnější,  co jsem kdy u dívky viděl.

Zeptám se jí, odkud je, a ona mi odpoví, že z Arizony.

„Z Phoenixu,“ upřesní.

Neptám se jí, co ji přivedlo do Kalifornie, ale povím jí, že můj táta do Phoenixu často jezdí, protože mu tam patří pár budov.

Usměje se.

Povím jí, že jsem tam ještě nikdy nebyl, ale rád bych se tam jednou podíval.

Znova se usměje.

Myslím, že říká, jak krásné je to město, ale jen stěží jí rozumím, když v hlavě pořád slyším jen její jméno.

Rachel.

Zamiluju se do tebe, Rachel.

Její úsměv ve mně probouzí touhu mluvit dál, a tak se jí ptám a ptám, zatímco míjíme třídu pana Claytona.

Jdeme dál.

Ona mluví a mluví, protože já se ptám a ptám.

Občas přikývne.

Občas odpoví.

Občas zazpívá.

Aspoň to tak zní.

Dojdeme na konec chodby, právě když povídá o tom, jak doufá, že se jí tahle škola bude líbit, protože se nechtěla stěhovat z Phoenixu.

Nevypadá šťastně, že se tady ocitla.

Neví nic o tom, že já jsem šťastný, že se tady ocitla.

„Kde je třída pana Claytona?“ zeptá se.

Dívám se na její rty, které právě vyslovily tu otázku.

Nejsou symetrické. Její horní ret je trochu tenčí než spodní, ale to se pozná, teprve když promluví. Zatímco jí slova vycházejí z úst, musím žasnout nad tím, proč jsou mnohem krásnější jen proto, že je pronášejí její ústa.

A její oči. Není možné, aby její oči neviděly mnohem krásnější a pokojnější svět než všechny ostatní.

Zírám na ni ještě pár vteřin. Pak ukážu za sebe  a povím jí, že jsme třídu pana Claytona přešli.

Tváře jí trochu zrůžoví, jako by na ni moje přiznání zapůsobilo stejně  jako působí ona na mě.

Zase se usměju.

Pokývnu ke dveřím naší učebny.

Vydáme se tam.

Rachel.

Zamiluješ se do mě, Rachel.

Otevřu jí dveře a oznámím panu Claytonovi, že je tu nová studentka. Chce se mi ještě dodat, pro ostatní kluky  ve třídě, že tady není pro ně.

Je moje.

Ale neřeknu už nic.

Nemusím, protože jen jediná osoba musí vědět, že stojím o Rachel, a tou je Rachel.

Dívá se na mě a zase se usmívá. Jde si sednout na jediné prázdné místo na druhé straně třídy.

Její oči mi říkají, že už to vědí – o tom, že je moje.

Je to jen otázka času.

Chci napsat esemesku Ianovi a povědět mu, že není kočka. Že je úžasná, nádherná, neuvěřitelná.

Ale jen by se mi vysmál.

Místo toho ji ze svého místa nenápadně vyfotím.

Pošlu Ianovi zprávu se slovy:

Vsechny svoje deti budu mit jen s ni.

Pan Clayton zahajuje hodinu.

Miles Archer zahajuje svou posedlost.

• • •

Poznal jsem Rachel v pondělí.

Je pátek.

Ode dne, kdy jsme se potkali, jsem s ní nemluvil. Nevím proč. Máme tři společné předměty. Pokaždé, když ji vidím, usměje se na mě, jako by chtěla, abych s ní mluvil.

Pokaždé, když seberu odvahu, rozmyslím si to.

Říkám si, že jsem býval tak sebevědomý.

Jenže pak se stala Rachel.

Zatím jsem to nedokázal. Jestli teď nenajdu kuráž, propásnu svou jedinou šanci. Holky jako Rachel nejsou volné dlouho.

Jestli je vůbec volná.

Nic o ní nevím, netuším, jestli náhodou nemá nějakého kluka tam ve Phoenixu, ale je jen jediná možnost, jak to zjistit.

Stojím vedle její skříňky, čekám na ni. Vyjde ze třídy a usměje se na mě. Pozdravím ji „ahoj“, když zamíří ke skříňce. Všimnu si, že zase trochu zrůžověla.

To se mi líbí.

Zeptám se jí, jak to první týden šlo. Odpoví, že dobře.

Zeptám se, jestli už tu má nějaké přátele. Pokrčí rameny a odpoví: „Pár.“

Nadechnu se nenápadně její vůně.

Stejně si toho všimne.

Povím jí, že hezky voní.

Odpoví: „Děkuju.“

Přehluším ten hukot srdce ve svých uších. Nevšímám si svých velkých dlaní. Spolykám její jméno, které toužím opakovat nahlas znova a znova. Všechno to v sobě zadržím a dívám se jí dlouze do očí, když se jí zeptám, jestli by po škole nechtěla něco podniknout.

Musím to všechno potlačit, abych jí nechal prostor na odpověď, protože tu jedinou chci slyšet.

Vlastně chci, aby přikývla. Chci odpověď, která nevyžaduje slova.

Jen úsměv?

Nedočkám se přikývnutí.

Dneska večer už něco má.

Všechno, co jsem zadržoval, se vrátí desetinásobně, zavalí mě to jako povodeň, když praskne přehrada. Hukot v uších, zpocené dlaně, její jméno, ta nová nejistota, kterou jsem nikdy předtím neznal a která se teď zarývá do mé hrudi. Tohle všechno se dostane ke slovu a je to, jako by kolem ní vyrostla vysoká zeď. „Ale zítra čas mám,“ dodá a tu zeď svými slovy zase zboří.

Udělám pro ně místo. Spoustu místa. Nechám je do sebe proniknout. Nasávám je jako houba.

Lapám po nich ve vzduchu a polykám je.

„Zítra můžu taky,“ odpovím. Vytáhnu mobil z kapsy a ani se nesnažím skrýt svůj úsměv.

„Jaký máš číslo? Zavolám ti.“

Řekne mi ho.

Je nadšená.

Je nadšená.

Uložím si její kontakt do telefonu a vím, že ho tam budu mít hodně, hodně dlouho.

A budu ho používat.

Hodně často.

kapitola tři

TATE

Kdybych se za normálních okolností probudila, otevřela oči a uviděla ve dveřích ložnice rozzuřeného chlapa, jak na mě zírá, asi bych začala vřískat. Možná bych po něm něco hodila. Nebo se rozběhla do koupelny a zamkla se tam.

Nic z toho jsem ale neudělala.

Zírala jsem na něj taky, protože mě zmátlo, jak to může být ten stejný člověk jako ten opilec, který spal v chodbě opřený o dveře. Stejný člověk jako ten mladík, který včera v noci tak hrozně brečel.

Z tohohle chlapa jde strach. Zuří. Dívá se na mě, jako bych se mu měla za něco omluvit, něco mu vysvětlit.

Určitě je to on, protože má stejné džíny a stejné tričko, v jakých jsem ho včera ukládala. Jediný rozdíl mezi včerejším večerem a dnešním ránem je ten, že teď už dokáže stát bez opory.

„Co se mi stalo s rukou, Tate?“

Ví, jak se jmenuju. Ví to, protože mu Corbin pověděl, že se sem stěhuju, nebo si doopravdy pamatuje, že jsem mu to včera večer řekla? Doufám v první možnost, protože ve skutečnosti nechci, aby si ten včerejšek moc vybavoval. Najednou se stydím, když si uvědomím, že by si mohl pamatovat, jak jsem ho utěšovala, zatímco se ubrečel do spánku.

Zjevně ale nemá ponětí, co se mu stalo s rukou, takže to snad znamená, že nemá ponětí ani o ničem dalším.

Opíral se o dveře ložnice, paže založené na prsou. Vypadal vzdorovitě, jako kdybych za jeho včerejší stav mohla já. Překulila jsem se na bok, ještě jsem nebyla úplně probuzená, i když ten chlap měl zřejmě pocit, že mám co vysvětlovat. Přetáhla jsem si přes hlavu peřinu.

„Až půjdeš ven, zavři za sebou,“ zahuhlala jsem a doufala, že to pochopí jako náznak, aby už vypadnul.

„Kde mám mobil?“

Pěvně jsem zavřela oči a pokusila se od sebe odstřihnout příjemný zvuk jeho hlasu, který mi klouzal do uší, razil si cestu každým nervem a zahříval přitom moje tělo tak, jak se to tenké pokrývce za celou noc nepodařilo.

Připomněla jsem si, že ten smyslný hlas patří člověku, který po mně nezdvořile něco vyžaduje, aniž by slůvkem uznal, že jsem mu včera večer pomohla. Co takhle Děkuju ti nebo třeba Ahoj, já jsem Miles, rád tě poznávám?

Ničeho takového jsem se od něj nedočkala. Dělal si starosti jen o svou ruku. A o svůj telefon. Až moc se zajímal sám o sebe, takže už mu nezbýval prostor na starosti o to, jestli svým chováním včera neznepříjemnil život jiným. Jestli mi tenhle chlap s tímhle přístupem bude dalších pár měsíců dělat souseda, radši bych ho měla vrátit nohama na zem hned teď.

Odhodila jsem pokrývky a vstala. Pak jsem přešla ke dveřím a setkala se s jeho pohledem. „Můžeš pro mě něco udělat? Couvni.“

Kupodivu to udělal. Dívala jsem se mu do očí, dokud jsem mu nepřibouchla dveře před obličejem. Pak jsem se usmála a vrátila se do postele. Vlezla jsem do ní a znovu si přetáhla pokrývku přes hlavu.

Vyhrála jsem.

Už jsem se zmínila, že mě na vstávání moc neužije? Dveře se zase otevřely.

Spíš rozletěly.

„Co je to sakra s tebou?!“ zařval na mě.

Zasténala jsem, posadila se na posteli a zadívala se na něj. Už zase tam stál a hleděl na mě, jako bych mu něco dlužila.

„Hele!“ zaječela jsem na něj.

Zatvářil se upřímně šokovaně, že reaguju tak zhurta, takže jsem se trochu zastyděla. Ale co. To on se choval jako blbec!

Teda – myslím. On s tím začal. Myslím.

Jeho oči se do mě pár vteřin ostře zabodávaly. Pak trochu naklonil hlavu a nazdvihnul obočí.

„My jsme…“ Ukázal prstem na sebe a mě. „Něco jsme spolu v noci měli? To proto jsi naštvaná?“

Rozesmála jsem se, když se potvrdila moje původní teorie.

On se choval jako blbec.

To je nádhera. Budu mít za souseda chlapa, co se o víkendech opíjí do němoty a zřejmě si pak vodí domů tolik holek, že si ani nepamatuje, se kterou byl.

Otevřela jsem pusu, abych mu odpověděla, ale přerušil mě zvuk odemykaných dveří a Corbinovo zavolání:

„Tate?!“

Okamžitě jsem vyskočila a vrhla se ke dveřím, jenže Miles mi pořád stál v cestě a mračil se na mě. Čekal odpověď na svou otázku. Podívala jsem se mu přímo do očí, aby si ji tam přečetl, ale jeho pohled mě na okamžik zaskočil.

Měl ty nejjasnější modré oči, jaké jsem kdy viděla. Vůbec se nepodobaly těm krví podlitým očím s opuchlými víčky, jaké jsem u něj viděla včera. Tyhle byly tak světlounce modré, že vypadaly skoro bezbarvě. Dál jsem se do nich nořila a napůl doufala, že když to budu dělat dost dlouho, uvidím v nich vlny. Chtělo se mi říct, že jsou modré jako moře v Karibiku, jenže tam jsem nikdy nebyla, tak jsem to nemohla vědět.

Zamrkal, a mě to rychle přeneslo z Karibiku do San Franciska. Zpátky do téhle ložnice. Zpátky k poslední otázce, která zazněla, než Corbin vešel dovnitř.

„Nevím, jestli bych to vyjádřila zrovna tak, že jsme spolu něco měli,“ zašeptala jsem.

Zírala jsem na něj a čekala, až mi uhne z cesty.

Napřímil se, jako by kolem sebe tím strnulým postojem vztyčil ochranný val a stáhl si hledí.

Očividně se mu nelíbila představa, že by se se mnou vyspal, vzhledem k tomu tvrdému pohledu, který mi věnoval. Skoro to vypadalo, že se na mě dívá znechuceně, a o to víc mě štval. Neucouvla jsem a nepřerušili jsme ani oční kontakt, když Miles ustoupil, abych kolem něj mohla projít. Když jsem vycházela z ložnice, Corbin se objevil v ohybu chodby. Zatěkal pohledem mezi mnou a Milesem, takže jsem nahodila takový výraz, aby rovnou pochopil, že to ani náhodou.

„Čau, ségra,“ pozdravil mě a přitáhl si mě do náruče. Neviděli jsme se skoro půl roku. Někdy je snadné zapomenout, jak vám někdo chybí, dokud ho znovu neuvidíte. Ale s Corbinem to tak není. Pořád se mi po něm stýská. S těmi ochranitelskými sklony to občas přeháněl, ale zároveň to byl důkaz toho, jak jsme si blízcí.

Bratr mě pustil a zatahal mě za pramen vlasů. „Jsou delší,“ komentoval to. „Líbí se mi to.“

Takhle dlouhou pauzu mezi návštěvami jsme nejspíš ještě neměli. Natáhla jsem se k jeho čelu a prohrábla mu ofinu.

„Tvoje taky,“ pronesla jsem. „A mně se to nelíbí.“

Usmála jsem se, abych mu dala najevo, že to myslím v žertu. Ve skutečnosti se mi takhle zarostlejší líbil. Lidi často tvrdili, že jsme si podobní, ale já to neviděla. Corbinova pleť byla o něco tmavší než moje, což jsem mu vždycky záviděla. Naše vlasy měly stejný odstín sytě hnědé, ale rysy v obličeji jsme měli každý jiné, zvlášť oči. Mamka říkávala, že kdybychom je dali dohromady, vypadalo by to jako strom. Jeho byly zelené jako listí, moje hnědé jako kmen.

Vždycky jsem mu záviděla, že zrovna on má být listí, protože když jsem byla malá, zelená patřila k mým nejoblíbenějším barvám.

Corbin pozdravil Milese pokývnutím. „Nazdar, kámo. Těžká noc?“ Zasmál se, protože věděl naprosto přesně, jak moc těžká pro jeho souseda ta noc byla.

Miles prošel mezi námi. „Nevím,“ odpověděl. „Nepamatuju si to.“ Přešel do kuchyně, otevřel skříňku a vyndal si z ní skleničku, jako by tady byl jako doma.

Nezamlouvalo se mi to.

Nechtěla jsem, aby tady Miles byl jako doma.

Ale choval se tak dál. Otevřel další skříňku, vytáhl dózu s aspirinem, natočil si vodu, hodil si na dlaň dva prášky a zapil je.

„Přinesla sis z auta všechny věci?“ zeptal se mě Corbin.

„Ne.“ Podívala jsem se na Milese, než jsem pokračovala:

„Většinu noci jsem měla co dělat s tvým sousedem.“

Miles si nervózně odkašlal, vypláchl skleničku a vrátil ji do skříňky. Jeho rozpaky nad výpadkem paměti mě bavily. Líbilo se mi, že nemá ponětí, co se tady doopravdy dělo. Dokonce se mi líbilo i to, jak ho zneklidňuje pomyšlení, že se se mnou možná přece jen vyspal. Třeba bych ho mohla ještě nějakou dobu nechat v nejistotě, abych se trochu pobavila. Corbin se na mě zadíval, jako by přesně věděl, o co se to snažím. Miles vyšel z kuchyně a přejel očima mezi mnou a Corbinem.

„Už bych šel dávno domů, ale nemůžu najít klíče. Máš ty moje náhradní?“

Corbin přikývl a vydal se k zásuvkám v kuchyňské lince.

Jednu otevřel, vylovil z ní klíče a hodil je Milesovi, který je chytil v letu. „Můžeš se tak za hodinku vrátit a pomoct mi vyložit Tateino auto? Potřebuju se nejdřív osprchovat.“

Miles přikývl, ale krátce ulpěl pohledem na mně. Corbin zamířil ke své ložnici.

„Pokecáme, až nebude tak brzo ráno, co říkáš?“

Sice to už bylo sedm let, co jsme spolu bydleli naposledy, ale pořád si ještě pamatoval, že ráno se mnou není velká zábava. Milesova smůla, že to o mně netušil.

Když Corbin zmizel v ložnici, znova jsem se otočila na Milese. Už se na mě nedočkavě díval, jako by pořád čekal, až mu konečně odpovím na tu otázku, kterou mi položil předtím. Přála jsem si jen to, aby už odešel, takže jsem začala bez vybízení.

„Když jsem včera přijela, spal jsi na chodbě. Nevěděla jsem, co jsi zač, a když ses za mnou pokusil dostat do bytu, praštila jsem tě do ruky dveřmi. Ale nemáš to zlomený, kontrolovala jsem to, jen naražený. Dej si na to led a na pár hodin si to zavaž. A ne, nespali jsme spolu. Pomohla jsem ti sem dovnitř a pak jsem si šla lehnout. Tvůj telefon je na podlaze u hlavních dveří. Včera jsi ho tam upustil, protože jsi byl tak na mol, že jsi nemohl ani chodit.“

Otočila jsem se ke své ložnici, abych se zbavila jeho intenzivního pohledu.

Když jsem vzala za kliku, obrátila jsem se k němu. „Až se za hodinu vrátíš a já budu snad vzhůru, můžeme to zkusit znova.“

Čelist mu znehybněla. „Zkusit znova co?“ zeptal se.

„Vykročit správnou nohou.“

Zavřela jsem za sebou dveře, a vztyčila tak překážku mezi sebou a tím hlasem.

Tím pohledem.

• • •

„Kolik máš těch krabic?“ zeptal se Corbin. Vklouzl u dveří do bot, já vzala z linky klíče.

„Šest. A tři kufry. A šaty na ramínkách.“

Corbin přešel ke dveřím přímo naproti a zabušil na ně. Pak se obrátil a zamířil k výtahům. Stiskl přivolávací tlačítko. „Napsalas mámě, žes dojela?“

„Jo, včera jsem jí poslala esemesku.“

Když kabina výtahu přijela, uslyšela jsem, jak se dveře bytu otevírají, ale neotočila jsem se, abych se po něm podívala. Nastoupila jsem a Corbin za mnou přidržel otevřené dveře pro Milese.

Ve chvíli, kdy se objevil, jsem boj vzdala. Boj, o kterém jsem vůbec nevěděla, že ve mně probíhá. Nestává se mi to často, ale když už mi nějaký chlap připadá atraktivní, dávám přednost tomu, aby se mi to stalo s někým, u koho o to stojím.

Což nebyl Milesův případ. Nechtěla jsem k němu nic cítit. Nechtěla jsem, aby mě to přitahovalo k někomu, kdo se opíjí do němoty, brečí kvůli jiným holkám a ani si nepamatuje, s kým se v noci vyspal. Jenže bylo těžké nevnímat jeho přítomnost, když se jeho přítomnost stala vším.

„Měli bychom to zvládnout nadvakrát,“ prohodil k němu Corbin, když stiskl tlačítko do přízemí.

Miles se díval na mě. Nedokázala jsem moc odhadnout jeho normální chování, protože pořád vypadal naštvaně. Na oplátku jsem se na něj zamračila. Bez ohledu na jeho atraktivitu jsem pořád čekala na to děkuju, které nikdy nepřišlo.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Odvrácená tvář lásky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.