Přeložila Vendula Nováková

GLASKROPPar

Copyright © Erik Axl Sund 2014

Published by agreement with Salomonsson Agency

Translation © Vendula Nováková, 2016

ISBN 978-80-242-6915-3

Použité citáty:

Johann Wolfgang Goethe, Faust (překlad Otokar Fischer,

Státní nakladatelství krásné literatury a umění, Praha 1965)

Lou Reed, Berlin, RCA 1973: „Caroline Says II“, „Oh Jim“, „The Bed“, „The Kids“

Pär Lagerkvist, Úzkost, Bonnier 1916: „Úzkost, úzkost je mým údělem“

Broder Daniel, Cruel Town, Dolores 2003 (text Henrik Berggren): „Shoreline“

FÁZE I

ŠOK

„Life is meant to be more than this and this is a bum trip.“

Táhněte k čertu

Salem

Jmenuje se jako Ježíšova matka a bydlí v Salemu na jihu Stockholmu, dvě slabiky od Jeruzaléma.

Bohem zapomenutý dům, pomyslí si, když stoupá po cyklostezce k šedivému činžáku. Další výpadek proudu ponořil okolní obytnou čtvrť do tmy, tento týden už potřetí, kód ke dveřím nefunguje, a tak vytáhne klíče.

Třesou se jí ruce, neví, jestli strachem, nebo nedočkavostí.

V ruce drží igelitku se sedmičkou pašované ruské vodky a litrem sava.

Maria odemkne dveře bytu a vejde do tmavé předsíně. Najde svíčky, postaví je na stolek v obýváku a zapálí je.

Vezme do ruky mobil. Poslední, s kým si promluví, by měl být někdo, komu důvěřuje, a Vanja je jediná, kdo by ji snad mohl pochopit. Sama ví, jaké to je být na dně.

Spadnout až na dno je špatné přirovnání. Je to břečka, bažina zbytečnosti, a čím usilovněji se člověk snaží probojovat nahoru, tím hlouběji se propadá.

Telefon vyzvání, ale Vanja hovor nepřijímá.

Maria čeká. Ještě několikrát vytočí Vanjino číslo, ale marně.

S někým si však promluvit musí, a protože nemá příliš na výběr, zavolá Isaakovi. Naposledy se viděli na jeho workshopu v Liljan, nízkoprahovém centru pro mládež, a vlastně se nijak dobře neznají. Ale Maria si ho oblíbila. Než telefon zazvoní počtvrté, zvedne to.

„Ahoj, Marie,“ ohlásí se a ona slyší, že je někde venku. V mikrofonu se ozývají poryvy větru. „Jak se vede?“

Jeho hlas zažene chlad, který ji svírá, a ona pohledem zavadí o igelitku.

„V pohodě,“ zalže. „Zrovna jsem dodělala ten autoportrét, víš kterej?“

V pozadí hučí vlny a chechtají se rackové.

To se s jejím vlastním soundtrackem nedá srovnat.

„No teda, to rád slyším. Povedl se ti nakonec ten nos?“ zeptá se Isaak se smíchem. Maria si vzpomene, jak se celé hodiny snažili vystihnout správný úhel jejího křivého nosu. „Myslím, že jo,“ řekne a zápasí s touhou upřímně mu vyjevit, jak se vlastně má.

Říct mu o únavě a temnotě. O tom, co se chystá udělat.

Jenže to nejde. Slova ji od okolního světa dělí jako plot a jemu by její problémy připadaly banální.

Její realita se od té jeho liší. Její Mount Everest pro něj představuje pouhý kopeček.

„Vypadá to fakt super,“ řekne, potlačí pláč, který se dere slznými kanálky na povrch, a oddálí mobil od úst, aby nezachytil její zoufalství.

Ale přesto chce, aby uslyšel její němé volání o pomoc, a když se tak nestane, zase se jí pomalu, ale jistě zmocňuje plíživý chlad. Nenamalovala nic. Ani jeden tah štětcem. Nemá na to vůbec náladu. Jeho kurs jí inspiraci nedodal, i když byl dobrý.

Nemá náladu vůbec na nic.

Ale tvrdí, že má velké plány a že se před ní konečně rýsuje smysluplná cesta.

Samé lži.

Hovor skončí a ji kromě chladu zachvátí i prázdnota.

Do plamínku svíčky se zatoulá můra. Zasyčí to a můra spadne na podlahu. Spálená, ale stále naživu, a ona ji nechá ležet.

Vezme jednu svíčku a jde si do svého pokoje pro deník.

Její zápisky nesmí nikdo číst, sedne si zase na pohovku, vytrhává jeden list za druhým a muchlá je do kuličky.

Najednou jako by vzduch zhoustl. Z kuchyně se ozve cvaknutí a pak bzučení. Zapnula se lednička a Maria pochopí, že pustili proud.

Sfoukne svíčky, rozsvítí stojací lampu a dojde si do předsíně pro walkman, který má v kapse u bundy. Ve chvíli, kdy položí přehrávač na stůl vedle papírových koulí, lampa zhasne. Proud zase vypadl.

Tohle je naposled, kdy si ubližuje.

Maria Alvengrenová si potmě míchá nápoj, v domě, na který Bůh zapomněl, přestože ho od Jeruzaléma dělí pouhé dvě slabiky, a nerozlije ani kapku.

Decilitr vodky, decilitr sava.

Vypije smrtelně jedovatou směs a nepozvrací se. Ani poté, co do sebe obrátí další sklenici. Ani po té další.

Cítí se jako dítě před Štědrým dnem. Dítě, které se nedokáže ovládnout a potěžkává dárky zabalené v lákavě lesklém papíru a potřásá jimi.

Otevře dveře na balkon a nahé kotníky jí ovane studený vítr. Hlavu má plnou Hungera.

Strach z výšek se projeví napnutím svalů na zadní straně stehen a ona ví, že jí tím instinkt velí utéct.

Je štvaná zvěř.

Hurtig

Ostrov Runmarö

Poslední paprsky denního světla zbarvují skály a vrcholky stromů dorůžova. V šeru je voda pod sklánějícími se stromy šedomodrá, jeřabiny však stále rudě září.

Dva plátky hovězí svíčkové, pro každého pečená brambora a půlka bagety, to všechno spláchnuté litrem piva, a sedm stupňů nad nulou u podzimně sychravého Baltu jim rázem připadá jako téměř příjemné počasí. Zastupujícímu policejnímu komisaři Jensi Hurtigovi se tu sedí dobře. Rozvaluje se na lehátku, které tu zůstalo od léta na molu kousíček od pronajaté chaty, a připadá si těžký jako bludný balvan, jichž je na ostrově spousta.

Hurtig se rozhlíží po skalách. Pověst říká, že právě ty červené vrcholky daly ostrovu jeho jméno. Rudhme, starošvédsky červánky, což okolní výhled dobře vystihuje.

Slyší, jak se Isaak loučí neklidným hlasem, pak jeho kroky na molu. Hurtig se snažil jeho telefonát neposlouchat, ale bezděky toho stejně dost pochytil.

„Jedna holka si potřebovala popovídat,“ řekne Isaak a posadí se do lehátka vedle něj.

Hurtig přikývne a vytáhne ze kbelíku na molu další dvě piva.

„Jakmile říkají, že je všechno v pohodě, musí se člověk mít na pozoru,“ pokračuje Isaak a s mokrým cvaknutím otevře plechovku.

„I když já nevím… Třeba se nervuju zbytečně.“

„S kým jsi to mluvil?“

„S Marií.“

„Znáš ji dobře?“

Isaak si prohrábne vlasy, dá si pár loků piva a až pak odpoví: „Vlastně ani ne. Je to jedna holka ze Salemu, přišla na pár workshopů, které jsem vedl v Liljan. Není zrovna hovorná. Vlastně si myslím, že tohle byl náš nejdelší rozhovor, a právě proto mi to dělá takovou starost.“

„Se ségrou to bylo naopak,“ řekne Hurtig a na mysli mu vytane patnáct let stará vzpomínka. „Vždycky byla dost upovídaná, ale náš poslední rozhovor byl velmi krátký.“

Hurtigovi není příjemný soucitný výraz, který se objevil Isaakovi v očích, a tak odvrátí hlavu, zadívá se na moře a teprve pak naváže.

„Mám tě ráda, brácho, řekla. Nic víc.“ Pak to típla a šla se oběsit, pomyslí si.

Slyší Isaakův dech. Pomalý a pravidelný, na rozdíl od poryvů hučícího větru v korunách stromů kolem chaty. Jedna větev tu a tam narazí do plechové střechy. Vítr sílí.

„To řekla hezky,“ pronese Isaak po chvíli. „Hezky se s tebou rozloučila.“

„No, asi jo.“

„Myslíš, že si mám o Marii dělat starosti?“

„To nevím,“ odpoví Hurtig a zamyslí se. „Záleží ti na ní a člověka dělá člověkem schopnost soucitu, nebo ne?“

„A co je soucit?“

„Soucit je, když nikomu nechceš ublížit ani ho zranit,“ navrhne Hurtig a nechá myšlenky volně plynout. „Schopnost vžít se do cizích pocitů.“

„Nemít na své bližní negativní vliv,“ opáčí Isaak. „A právě proto nemůže být politik zcela lidský, a možná ani umělec. To jsou povolání, která vyžadují sociopaty, dokonce snad psychopaty.“

Hurtig se zasměje. „Myslíš, že proto, že jsi umělec, jsi hned psychopat? Nebo se jen bavíš tím, že si pod sebou podřezáváš větev?“

„Jako umělec se nacházím v pozici, kdy ovlivňuju spoustu neznámých lidí. A v tom případě se přece musím zříct odpovědnosti za následky svého díla?“

„Já myslel, že v umění jde o komunikaci.“

„To říkáš ty. Ale kolik lidí mluví stejnou řečí? Ne, pro mě komunikace znamená s někým hovořit, jako bych rád mluvil s Marií, kdyby to šlo. Já s ní sice soucítím, ale nevím, jak tomu soucitu dát průchod. Myslím, že dělám maximum, ale až do jejího nitra stejně neproniknu, a proto je můj soucit naprosto bezvýznamný. Navíc se Maria chová destruktivně a podle mě nemůžeš být empatický, když sám sebe nenávidíš.“

Isaak se na něj dívá se samozřejmostí, kterou mu Hurtig závidí a zároveň ji obdivuje. Možná je to věkem. Isaakovi ještě nebylo třicet a on sám se blíží čtyřicítce.

„Když ségra umřela, nenáviděl jsem se,“ řekne Hurtig po chvíli.

„Jediné, na čem mi záleželo, byli máma s tátou. V soucitu si vybíráme, není to děsivé?“

„Byla to pro tebe zvláštní situace.“

„Asi ano. Ale nevybíráme si snad všechno kolem nás? Lidi si říkají, jak jsou soucitní, ale hranice soucitu si nastavují sami. Soucítí se svými blízkými, ale na všechny ostatní zvysoka kašlou.“

Moře pod molem zašplouchá a vůně brakického Baltu se najednou zdá slanější. Vítr sílí, větev tluče o plechovou střechu chaty čím dál častěji a Hurtig si říká, že se asi blíží vichřice.

„Mám tě rád, Jensi,“ řekne Isaak s pokřiveným úsměvem.

„Já tebe taky,“ odpoví Hurtig.

Zbytek piva dopijí mlčky, večer se ukládá ke spánku a moře se probouzí. Pěna na hřebenech vln a růžový opar kolem tří ostrůvků na dohled od vesničky Nore.

Isaak vypráví, že Strindberg začal psát svůj román Na břehu moře v chatě na tomto ostrově. Hurtig poznamená, že asi chápe proč, a navrhne, aby se na chatu šli zítra podívat. „Jestli tedy ještě stojí a je na ní vůbec něco k vidění.“

„Ne, já pojedu do města,“ řekne Isaak a odloží pivo. „Musím trochu pracovat, než vypadnu do Berlína.“

Hurtig přemýšlí o Isaakových předchozích návštěvách německé metropole. Po návratu vždy překypoval novými nápady. Obrazy, které namaluje, výstavy, které připraví. Vypadnout ze Švédska a celého östermalmského omezeného, zparchantělého uměleckého světa pro něj představovalo povzbuzující injekci.

„Mám jet do města s tebou?“

„Ne, nemusíš, ještě se uvidíme, než v pátek odjedu. Jen si pořádně užij volna. Jak často se ti podaří, aby ses mohl utrhnout z města?“

„První týden dovolené od dvou volných dnů o letním slunovratu,“ pokrčí rameny Hurtig. „Vlastně to není zase taková bída, vzhledem k tomu, jaký máme podstav.“

„Dovolená u švédského moře na konci října. Člověk musí vzít zavděk tím, co je.“

„Nebo spíš tím, co mu v práci dovolí. Ale popravdě mám trochu špatné svědomí, že jsem tu každý večer vysedával u piva.“

Isaak se zadívá na moře. „Není se za co stydět,“ řekne a položí Hurtigovi ruku na rameno.

Tlukot větve o střechu.

„Když okamžik mě zvábí k slovu: Jsi tolik krásný, prodli jen!“

Zastupujicí policejní komisař Jens Hurtig se zasměje. „Co to bylo?“

„Jen takové vyznání lásky,“ řekne Isaak. „Z Goetheho Fausta.“

Vanja

Södermalm

Západní Södermalm je dnes čtvrtí s nejvyšším podílem novinářů ve Švédsku. Téměř tři procenta obyvatel se tak či onak živí psaním.

Ze stejného důvodu, proč se oblasti na východ od Götgatan říká Knogsöder, Dělnická čtvrť, se západní části přezdívá Knivsöder, čtvrť na ostří nože. Postupem času zde bohatší lidé začali skupovat nemovitosti, jejich cena závratně vzrostla a čtvrť získala ušlechtilejší přezdívku Hummerknivsöder, protože noví obyvatelé místo nožů častěji používají příbor na humra.

Vanje Hjorthové je skoro šestnáct a bydlí se svými adoptivními rodiči Edith a Paulem na Knivsöderu.

Už několik hodin je na cestě domů.

Ve třech hospodách si marně pokoušela objednat normální pivo, což si pak vynahradila dvěma nízkoalkoholickými na basketbalovém hřišti u Åsöského gymnázia, a teď míří k bankomatu na Katarina Bangata, načež zjistí, že ztratila kartu.

Užuž se chce otočit, když zahlédne toho starce. Stojí sám s chodítkem ve tmě u bankomatu.

Vidí, jak překládá několik pětistovek, dává si je do peněženky a tu pak strká do brašny v košíku chodítka. Pak velmi zvolna vyrazí za roh směrem na Bondegatan.

Vanja jde za ním. Zezadu se k němu přibližuje, ale v tu chvíli jí zazvoní telefon a vyzvánění se ostře odráží od kamenných zdí liduprázdné ulice.

Do prdele, pomyslí si, když se muž zastaví, otočí se a podívá se na ni. Vanja telefon nechá zvonit.

Místo toho se chopí šance.

Telefon stále zvoní, ona starci vytrhne brašnu a dá se na útěk.

Starcovo naříkání je přehlušeno protivným vyzváněním, které utichne, teprve když Vanja zabočí za další roh.

Tryskem doběhne na Östgötagatan a hned si všimne policejního auta.

Deset metrů od ní. Siluetydvou hlav na předních sedadlech. Otočit se a běžet zpátky je vyloučené. Proběhnout kolem nich se jí také nechce a doufá, že neviděli, jak se vyřítila zpoza rohu.

Zvolní krok a jde směrem k policejnímu autu, snaží se tvářit jakoby nic.

Starcovy výkřiky utichly. Snad stihne zahnout na další ulici, než se on dostane na křižovatku.

Vtom jí zase zazvoní telefon. Rychle ho vytáhne z kapsy a vypne zvuk.

Jde dál.

Ještě pár metrů. Na další křižovatce odbočí doleva a zase se rozběhne. Běží po Åsögatan zpátky k Götgatan.

Teprve kousek od metra na náměstí Medborgarplatsen zpomalí. Má pocit, že jí srdce vyskočí z hrudi. Cítí, že žije.

Když Maria volá potřetí, sedí Vanja v metru se starcovou brašnou na klíně. Vytáhne telefon, nejdřív chce hovor přijmout, ale pak si to rozmyslí.

Prostě na to nemá sílu. Maria občas umí být pěkně únavná. Než Vanja na stanici Slussen přestoupí, zjistí, že kromě peněženky se sedmi pětistovkami obsahuje brašna krabičku prášků proti bolesti hlavy a odrbaný diář.

Zalistuje v něm.

Každý den popsaný poznámkami. Podrobné postřehy o počasí a z nějakého důvodu si stařec zaznamenával, kolik kamionů mu projelo pod okny.

Je jí do breku, ale i když je vagon skoro prázdný, odmítá dát slzám volný průchod. Slzy jsou soukromé.

Na skleněné stěně naproti visí reklamní plakát jedné z největších kosmetických firem. Krásná žena se na ni usmívá vybělenými zuby a Vanja se podívá na svůj vlastní odraz ve skle vedle plakátu. Rozježené vlasy černé jako uhel a tmavé kruhy pod očima. Někteří lidé o ní tvrdí, že je hezká, ale ona ví, že lžou. Vytáhne z kapsy propisku a vzpomene si na jeden blog, který tuhle četla.

Zmaluj se k nepoznání, a nezapomeň na stydký pysky! Napíše ženě přes obličej a doplní: Jestli máš celulitidu – koukej s tím přestat!

Na stanici Zinkensdamm přistoupí přepadlý kluk. V ruce drží štos letáků a jeden položí na sedadlo vedle ní, pak pokračuje k dalším cestujícím ve vagonu.

Na letáku je fotka malého dítěte a nějaký text o rakovině a chudobě.

Vanja položí šest ze sedmi pětistovek na sedadlo, vstane a postaví se ke dveřím.

Stihne vystoupit, než si kluk jejího příspěvku všimne.

Před stanicí Hornstull je chaos, protože omšelý plácek, kde dříve stávaly taxíky, se právě rekonstruuje. Politici rozhodli, že Hornstull navzdory protestům místních obyvatel podstoupí zkrášlující operaci. Vanjini adoptivní rodiče Edith a Paul protestovali obzvlášť hlasitě a snažili se stavební plány zastavit, ale marně. Teď se nad starým náměstím tyčí nový obchodní dům ze skla a betonu.

Tohle je její čtvrť. Tady prožila celý svůj život. A tady taky umře. Už brzo. Až jí přijde balíček.

Vyhodí starcovu brašnu s prázdnou peněženkou a prášky do pytle na stavební odpad, ale diář si nechá. Vezme ho do Liljan a poprosí Aiman, aby jí ho pomohla převázat.

Aiman je její kontaktní osoba, jak se to úředně nazývá, a jedna z mála, komu Vanja důvěřuje. Aiman ví, jaké to je, když člověk nezapadá, a je na ní něco tajemného, co se Vanje líbí.

Prohledá si kapsy. Propiska a pětistovka, ale jen jedna cigareta. Zabočí doleva, vstoupí do samoobsluhy na Bergsunds strand, vezme si košík a propracovává se mezi regály. Když košík naplní, jde ke kase a postaví se za chlapíka s tlustými brýlemi a naštvaným výrazem. Vanja jeho nákup oddělí zarážkou a vyskládá zboží na pás, pak se natáhne ke stojanu s cigaretami, vezme si tři krabičky a položí je ke zboží. Chytí se za hlavu.

„No jasně…“ mumlá si pro sebe. „Kafe…“ Rychle nastrká zboží zpátky do košíku a vrátí se do obchodu. Najde kávu, nacpe si cigarety do rukávu bundy a jde zpátky ke kase.

„Zapomněla jste kávu?“ zeptá se pokladní.

Vanja tohle nedělá poprvé a ví, že musí působit mile, aby to fungovalo.

Žebra jí stlačují plíce a každý nádech je namáhavý. Tričkem prosakuje pot. Nekrade cigarety proto, že by na ně neměla nebo byla příliš mladá.

Chce si to celé jen trochu oživit.

Pokladní markuje zboží a Vanja ho ukládá do igelitky, a když je všechno spočítané, začne si prohledávat kapsy.

„Do prčic,“ povzdychne si a pohrává si v kapse s pětistovkou, „zapomněla jsem si peníze doma. Můžu tady tu tašku nechat?“ Ukáže na prostor vedle pokladny. „Za pět minut jsem zpátky.“

Pokladní se chápavě usměje. „Dejte mi tu tašku.“

„Děkuju, jste hodná,“ řekne Vanja a pospíchá pryč.

Před obchodem potká kluka, kterého zná, ale nepamatuje si jeho jméno. On předstírá, že ji nevidí, ale Vanja ví, že ano. Tím odvráceným pohledem ji neoblafne. Odstěhuju se, nebo umřu, pomyslí si. V devítce chodil do vedlejší třídy a ona se s ním ze soucitu vyspala. Nikdo by neměl oslavit patnáctiny jako panic. Dokonce ho musela přemlouvat, protože byl hrozně nervózní. Ještě ten večer o ní napsal na svém facebookovém profilu, že je děvka.

Vanja se zastaví, sleduje ho, jak sebevědomě kráčí po ulici, a pak zajde do vchodu.

Bydlí ve čtyřpokojovém bytě v posledním patře. Zrekonstruovaný družstevní byt. Vanja nechápe, jak je možné, že Edith a Paulovi někdo platí za to, co píšou. Edith a její do sebe zahleděné knihy a Paulovy takzvaně investigativní reportáže. Ta jejich společenská angažovanost, za kterou je ostatní vyzdvihují, ale podle Vanji se starají jen sami o sebe. Dva egoisti, co se považují za levičáky, ale mají křišťálové lustry za pětadvacet tisíc, které si koupili na firmu. Kecy a teorie, ale praxe žádná.

Všechno je lež.

Vstoupí do předsíně a uslyší hlasy z kuchyně. Je u nich na návštěvě Holger Sandström a Vanja ví, že přinesl peníze. Občas to dělá. Půjčí jim pár tisíc, když je v kase prázdno a psaní uvízlo na mrtvém bodě. Je mu skoro sedmdesát, ale stále pracuje a slušně vydělává.

V létě před čtyřmi roky u Holgera dva týdny bydlela, když Edith a Paul odjeli na dovolenou. Byl na ni hodný, vzal ji do Skansenu i do zábavního parku Gröna Lund a ona si ty dva týdny užila.

„Jak se má Vanja?“ zeptá se Holger a ona pochopí, že ji neslyšeli přijít. „Už je to lepší? Vycházíte spolu?“

„Chodí spolu s Marií do Liljan. To je její nejlepší kamarádka.“ To promluví Edith. „Moc nám toho neříká, ale myslíme si, že jí to ve škole jde, a…“

„Kecy,“ slyší, jak jí Paul skočí do řeči. „Ta holka je líná. To je celé. Vůbec není hloupá, spíš úplně laxní. Jediné, co ji drží při životě, je muzika a těstoviny.“

Holger se zasměje. „No jo. Tak teď to zase chvíli máte z čeho platit.“ Odmlčí se. „Aspoň pokud budete kupovat obyčejná kolínka.“

„Jakmile ta kniha vyjde, vrátíme ti všechno do poslední koruny,“ odpoví Edith rozladěně a Vanje už je nepříjemné takhle je tajně poslouchat. Opatrně otevře dveře a pak je za sebou hlasitě přibouchne.

„Už je asi doma,“ řekne Paul a Vanja slyší, že odložil příbor na talíř.

Sedí v kuchyni u stolu. Edith kouří tenký doutník a Paul si zapaluje mentolovou cigaretu.

Jen honorace a lůza kouří v bytě, myslí si Vanja. Asi chtějí dát najevo, že každopádně nepatří k šedému průměru.

„Už ti to vystydlo,“ upozorní ji Paul. Vanja si všimne, že jeho žíla na pleši je tlustá jako žížala, a je jí jasné, že je rozčilený.

„Byla jsem nakupovat, ale nemohla jsem najít kartu a neměla jsem s sebou žádný peníze.“

Edith zamáčkne doutníček. „Já tam dojdu… Stejně se potřebuju trochu protáhnout.“

„Kdepak,“ nesouhlasí Paul. „Půjdu já, ale sakra, dnes už je to fakt naposledy.“ Vstane, unaveně se podívá na Holgera a jde do předsíně. Edith se na ni dívá a pokouší se o úsměv. Má ostré rysy a tmavé oči, a proto působí nepříjemně, i když to není pravda.

Maria často říká, že je Edith hezká, ale podle Vanji vypadá jako čarodějnice. Popelavě šedé rovné vlasy jí sahají až po bedra.

„Kdes byla tak dlouho?“

„Jen jsem se šla trochu projít,“ odpoví Vanja. Pokrčí rameny, obrátí se k Edith a Holgerovi zády a odejde do svého pokoje.

Pro jistotu za sebou zamkne.

Z okna vidí nízkoprahové centrum Liljan na druhé straně zátoky. Svět je malý.

Vytáhne zpod postele krabici. Sundá víko a nejhořejší vrstvu přáníček, dopisů od kamarádů a suvenýrů z prázdnin, když byla ještě malá. Dvoje hodinky, několik stříbrných šperků, brož z pravého zlata, tři mobilní telefony a různé cetky, o kterých ani neví, proč je ukradla. Má tam i skoro dva tisíce v bankovkách sepnutých svorkou. Připne ke svazku starcovu pětistovku, pak přiklopí víko a zasune krabici zpátky pod postel.

Popojde ke knihovně, vytáhne svůj deník zastrčený mezi dva díly Harryho Pottera, které dostala od Holgera ke třináctým a čtrnáctým narozeninám.

Písmenka jí tančila před očima, ale stejně knihy přečetla.

Teď už ví, že má dyslexii. Tehdy si myslela, že je prostě pitomá.

Aiman jí pověděla, že Agatha Christie i Ernest Hemingway byli dyslektici a že psát znamená vyprávět.

Vanja si sedne na podlahu, zapojí sluchátka do počítače a opře se zády o postel. Monotónní zvuk baskytary, praskavý, jako by strunami procházel proud.

Otevře deník a začne psát. Ne proto, že ji v tom Aiman podporuje, prostě se jí chce.

A taky to slíbila Marii.

Co když člověk nemá žádné sny?

Díky Hungerovi se jí lépe vyjadřuje a ona doufá, že balíček s kazetou brzy přijde. Konečně bude postavena před konkrétní volbu.

Žít, nebo zemřít.

Padlý anděl

Liljeholmský most

Provoz je nad ránem nízký a nákladní auto, které se od východu blíží k Liljeholmskému mostu, jede příliš rychle. Tělo dopadne na přední sklo, odletí padesát metrů daleko a přistane v protějším pruhu o kus dál na mostě. Brzdná dráha nákladního auta je skoro stejně dlouhá, a když řidič vystoupí, je v šoku. Puls má rychlý, dýchá nepravidelně a polévá ho studený pot.

Když u nehody zabrzdí první auto, řidič sedí na svodidlech a kouří. Zastaví další auto. Někdo zavolá policii a sanitku.

Muž na svodidlech si zapálí další cigaretu. Někdo s ním zatřese. Snaží se mluvit, ale nejde mu to. Připadá mu, jako by ho někdo škrtil.

Nic se nestalo, myslí si. Vůbec nic.

Černá melancholie

Trar Saltsjöbanan

Vlastně jsem si Fabiana Modina chtěl nechat na později, ale když jsem ho uviděl na Slussenu, nechal jsem se tou šťastnou náhodou unést, a zvažování důsledků nikdy nepatřilo k mým silným stránkám. Přijmout vlastní osud bylo správné rozhodnutí. Existuje vyšší spravedlnost než právní zákonitosti. Hodlám sloužit něčemu vyššímu než život, vyššímu než lidské city. Vyššímu než láska. Ale zabíjet není jednoduché. Ani za dobrým účelem.

Investor rizikového kapitálu Fabian Modin stojí zády ke kolejím na konci peronu, patrně hodlá nastoupit do posledního vagonu. Což mi naprosto vyhovuje.

Podívám se na hodinky. Příští souprava do Saltsjöbaden je pro dnešní večer jedna z posledních a já vím, že můj plán závisí na tom, aby to ve vlaku vypadalo zhruba stejně jako při mých předchozích třech jízdách.

Sáhnu si do kapsy. Nůž tam je. I zkumavka.

Vlak zastaví a dveře se otevřou, já vejdu do stejného vagonu jako on a posadím se pár sedadel od něj. Teď vidím, že je opilý, a překvapí mě, že od minula vůbec nezestárl.

Bylo mi šest, když Fabianovu ženu našli v garáži, a táta mi řekl, že sebevrazi skončí v sedmém kruhu pekla spolu s vrahy. Zatímco vrazi se vaří v krvi, sebevrazi vrůstají do stromů, aby už si nemohli ublížit.

Zeptal jsem se, co se stane se zavražděnými, a on mi odpověděl, že přijdou do nebe, pokud to tedy také nejsou hříšníci. Být sebevrahem je dvojitý hřích.

Seděl jsem na perském koberci v tátově knihovně a listoval jsem v knihách, které jsem si před sebou rozprostřel. Z vedlejšího pokoje jsem slyšel hlasy dospělých. Nejvíc mluvil táta, ale občas jsem zaslechl něco říkat i Fabiana. Nehádali se, ale ani spolu nesouhlasili.

Fabian si myslel, že by měli expandovat a pronajmout si prostory ve městě, zatímco táta soudil, že by měli vyčkat a nechat církev, ať se pomalu rozrůstá. Vzpomeň si, že Ježíš přirovnává království nebeské k hořčičnému semínku, řekl táta a Fabian zabručel. Je sice menší než všecka semena, ale když vyroste, je větší než ostatní byliny a je z něho strom.

Táta říkává, že Fabian je veselý chlapík, a to já vím, protože on a máma se spolu často smějí, když jde táta vynést odpadky. Fabian pořád vymýšlí nějaké lumpárny, bere nás děti s sebou do lesa v Grimstě a my tam hledáme hmyz a schováváme se před ježibabou.

Cítím jeho neoholenou bradu na svém břiše a nelechtá to, jak on si myslí. Škrábe to a bolí, smrdí jako sýr, prach a kůže.

Vlak vyjíždí ze stanice a vagon je poloprázdný. Většinu cestujících tvoří mládež vracející se z hospody, ale kromě nich i pár důchodců. Vyjedeme na zvedací most nad Danvikstullem a světla z Mořského Města se odrážejí v temných vodách jezera v Hammarby. V okně zahlédnu Fabianův odraz a zdá se, že usíná. Hlava mu padá na prsa a on těžce oddychuje. Vedle mě visí mapa železniční tratě Saltjöbanan a já si spočítám, že mu do konce života zbývá čtrnáct stanic.

Ve stanici Nacka polovina pasažérů vystoupí a nikdo další nenastoupí. Venku na nástupišti na lavičce kouří pár puberťáků. Ve vlaku nás teď zbylo sotva deset.

Do vagonu přijde průvodčí zkontrolovat lístky a kovový hlas skoro neslyšitelně oznámí, že se blížíme do stanice Saltsjö-Järla.

Když mi kontroluje průkazku, odvrátím hlavu.

Míjíme Lillängen a Storängen. V Österviku zahlédnu pár srnek pasoucích se pod velkým strašidelným stromem se zvláštně rozeklanými větvemi.

Když zastavíme ve Fisksätře, Fabian Modin sebou trhne a rozhlédne se.

Vytáhl jsem z knihovny tlustou rodinnou bibli vázanou v hnědé kůži, položil ji na měkký koberec a přečetl si text na předsádce. Biblí Svatá, toť všechny knihy Zákona Božího v jazyk švédský přeloženy na poručení krále Karla XII.

Rád jsem v ní listoval a prohlížel si obrázky. Můj nejoblíbenější byl ten, který znázorňoval ukamenování svatého Štěpána. Prvního křesťanského mučedníka.

Jedním z kamenujících je Pavel. Ten, který toho posléze litoval a obrátil se na víru.

Bylo mi šest a přemýšlel jsem o Ježíšovi. Když on je ke všem tolerantní a láskyplný, znamená to, že má člověk být netolerantní a nenávistný k těm, kdo v něj nevěří?

Do pokoje vešla máma a zeptala se mě, jestli si nedám chleba. Byla tlustá, protože se mi měl brzy narodit sourozenec. Odpověděl jsem, že nemám hlad, a dál jsem si prohlížel obrázek.

Strčím ruku do kapsy a přejíždím po chladné oceli. Po ostré špičce. Tlak v hlavě sílí a já cítím, jak se mi křečovitě svírají čelisti. Jak to, co si podmanilo můj mozek, narůstá a snaží se ovládnout celé mé tělo. To, co na začátku bylo utkvělou představou, se teď proměňuje v mou nejobávanější noční můru. Přestávám být pánem svých myšlenek.

Mé vlastní tělo už mi nepatří.

„Igelboda. Přestup na vlak do Solsidan.“

Podíváme se na sebe a Fabian Modin mě nepozná. Odříhne si a hledá něco v kapse saka.

Dalších pár cestujících vystoupí v Neglinge a na Ringvägen nakonec zůstaneme ve vagonu sami.

V Saltsjöbadenu vytáhnu nůž.

Pociťovat vinu je úkol a těžké břemeno nevinného, řekl mi Fabian Modin, když jsem se ho zeptal na Pavla.

Simon

Vägarenský blok

Slyší v obýváku někoho zívnout. Deka odhozená na stranu a pak zvuk těžkých kroků po podlaze cestou na záchod. Někdo si s frkáním cáká vodu do obličeje.

Simon odhrne přikrývku a vyleze z postele. Vlasy mu kysele páchnou pivem, které po sobě plivali. Vybaví si, že s nimi šlo domů několik ztracených duší, kluků oblečených až příliš promyšleně, a když jim řekl, že si na to všechno jen hrají, naštvali se. Doufá, že už vypadli.

Natáhne se pro knížku. Návod pro otce od Petera Kihlgårda. Vzpomíná si, jak se v roli syna cítil prázdný, říkal sice, že ke svému tátovi vzhlíží, ale ve skutečnosti jeho dokonalost nenáviděl. Jediné, co otec svému synovi předal, byl pocit viny a špatné svědomí z toho, že není dost dobrý. Nedokáže se při skoku dalekém trefit na odrazové břevno, neumí skočit do bazénu z pětimetrového skokanského můstku, nechápe ani, proč jedna na nultou je jedna, něco takového jako prázdný součin mu vůbec nejde do hlavy.

Není dost dobrý.

Slyší, že se dveře od záchodu otevírají, a odloží knihu.

„Simone, já mizím.“ Ve dveřích stojí Øystein. Oči má zarudlé, ještě pořád černě nalíčené, a Simon si na Øysteinových pažích všimne nových ran. Některé mu připadají opravdu hluboké. Třeba to včera nakonec byl fajn večer.

I když to hraní v Uppsale nebylo nic moc. Rozpačité vystoupení, Hunger má na víc.

Simon si natáhne džíny, prsty u nohy mu uvíznou v díře nad kolenem a látka se roztrhne. „Potřebuju něco na večer. Zařídíš to?“ Jde ke komodě. „Jestli pro mě něco seženeš, můžeš si zbytek nechat. Jo?“

Øystein kývne a Simon ví, že ho vezme na hůl. Øystein koupí přesně tolik, kolik si myslí, že Simon chce, a zbytek si strčí do kapsy. Silnější přežije. Žádný lev nepohrdne slabým nebo nemocným vodním buvolem. Ten, kdo je slabý, nemá právo existovat a musí zemřít. S tím se musí člověk vyrovnat, ať chce nebo ne.

„Ale dej bacha, ať je to dobrej matroš,“ dodá.

Kvůli rozdělování Suboxonu a Metadonu v rámci substitučních programů začali jistí dealeři svoje zboží v podstatě rozdávat, jen aby získali nové zákazníky, a aby je to moc nestálo, nastavují ho téměř vším, čím se dá. Od cukru přes chinin až po smrtelně nebezpečné léky na srdce.

Simon odemkne horní zásuvku v komodě. Má v ní čtyři peněženky, jednu z nich otevře a dá Øysteinovi dvě pětistovky.

„Ty vole, ty máš ale prachů.“

Simonův otec platí za jeho nepřítomnost deset tisíc měsíčně, což má pokrýt výdaje na nájem a stravu. Na oplátku má otci poskytnout pouze to, že se od něj bude držet dál, a to není žádná oběť. Spíš vysvobození.

Øystein si vezme peníze a dohodnou se, že se uvidí později.

Jakmile Øystein zmizí, jde Simon do kuchyně. Na podlaze spí tři kluci v různých stadiích zhroucení a on jednoho kopne do zad.

„Vstávejte, do prdele.“

V Øysteinově nepřítomnosti zastává roli alfa samce on, i když je hubený jak tyčka.

Mladík se překulí na záda a protáhne se. „Sorry…“ Pak se usměje. „Kurva, včera to bylo fakt dobrý. Hunger je boží…“

Simon si odfrkne. „Už jsem ho slyšel hrát líp.“

Mladík se posadí a mne si oči. „Jeho? Klidně by to mohla bejt i holka. Pořád přece nikdo neví, kdo to je?“

„Nemám šajna. Ale to je fuk. Vzbuď svý kámoše a vypadněte.“

Mladík zívne a odhalí přitom vyschlý žlutohnědý jazyk. „To je tvůj byt?“

Simon se na něj podívá se směsicí pohrdání a soucitu.

„Ne,“ odpoví. „Majitele bytu můžeš považovat za mrtvýho.“

Hurtig

Sibiř

Před více než sto lety bylo přesídlení do severovýchodní čtvrti Vasastan cosi jako deportace do odlehlého pracovního tábora a této oblasti se dodnes přezdívá Sibiř.

Jens Hurtig si pronajímá dvoupokojový byt o rozloze sedmapadesáti metrů čtverečních, který mu připadá stísněný a zároveň prázdný. Probudí se, ještě než začne hrát rádiobudík, ale necítí se odpočatě. První den po dovolené to tak bývá a on zůstane ještě chvíli ležet, pak se obleče a jde do obýváku. V nohách stále cítí včerejší procházku po Runmarö.

Isaak spí na gauči, oblečený a zachumlaný do dvou dek. Možná si s sebou do města přitáhl chlad z chaty na pobřeží. Když tam přijeli, byly v chatě čtyři nad nulou a za celou dobu jejich pobytu teplota uvnitř nepřekročila sedmnáct stupňů.

Vzpomene si na své rodiče v Kvikkjokku.

Sedmnáct stupňů v domě v listopadu je pro ně luxus. Pokud jim běhá mráz po zádech, je to ze zcela jiných důvodů. To, že vaše dcera spáchala sebevraždu, vás u srdce nezahřeje a je jedno, že už od té doby uplynulo patnáct let.

Zamíří do kuchyně, nachystá překapávač, a když začne přístroj bublat, slyší, že Isaak zívá. Chvilku nato vstoupí do kuchyně s ranními novinami pod paží.

Isaak zrovna nemá kde bydlet, a zatímco hledá nový byt, občas přenocuje u Hurtiga na gauči. Bytů je ve Stockholmu takový nedostatek, že se bez dobrých přátel neobejdete.

Hurtig si pomyslí, že Isaak vypadá přepadle, skoro nezdravě, přestože už si podle svého zvyku stihl natřít obličej krémem a rozčesat dlouhé vlasy. Na paži se mu rýsuje nikotinová náplast. Možná je mu tak bídně, protože se snaží přestat kouřit.

„Mám pocit, že jsem zaspal,“ poznamená Isaak. „Kolik je?“

„Teprve čtvrt na sedm. Buď v klidu. Vlak stihneš a u mě jsi přece spal proto, aby ses na nádraží nemusel táhnout až z ateliéru ve Västberze.“

„To není tím…“

Isaak si sedne ke stolu a hned zapne rádio. Je už takový. Musí pořád mít kolem sebe nějaké zvuky. Hurtig to má přesně naopak. Líp se mu přemýšlí, když je ticho.

V rádiu mluví o člověku ubodaném ve vlaku do Saltsjöbadenu. Hurtig rádio zesílí a uvažuje, komu z jeho kolegů se asi dostalo té pochybné cti uklízet po dvanácti bodnutích nožem. Tipuje Schwarze nebo Åhlunda.

Isaak vypadá neklidně.

„Copak je?“

Ošije se. „Začínám pochybovat o tom, že Berlín je zrovna teď vhodný nápad. Už strašně dlouho jsem neudělal nic dobrého a připadá mi, že mé dílo už je trochu za zenitem.“

Podle Hurtiga je škoda, že se Isaak tolik stará o to, co dělají ostatní umělci.

„Jen do Berlína jeď. Bude to fajn. Třeba budeš mít stejné štěstí jako minule.“

Před čtyřmi lety tam Isaak potkal skupinu obchodníků a po krátkém přemlouvání je přiměl, aby jeho práci sponzorovali. Věnovali mu velkou částku peněz.

„Takové štěstí člověka potká jen jednou,“ řekne Isaak. „S tvorbou jsem tehdy sotva začal, a kromě toho oni vůbec nevěděli, za co platí. A teď je všechno jinak. Nikdo z mých starých přátel už tam nebydlí. Dokonce ani Ingo, o kterém jsem si myslel, že v Berlíně zakotví do konce života. Budu si tam připadat opuštěný.“ Isaak se na něj vážně podívá. „Nemohl bys jet se mnou? Cítil bych se jistější, kdybych měl s sebou někoho, koho skutečně znám. Vezmi si pár dní dovolenou nebo se hoď marod. Vykašli se na povinnosti.“

„Přece víš, že s tebou jet nemůžu,“ odpoví Hurtig, i když by si přál, aby to možné bylo.

Isaak si povzdychne, zalistuje v novinách a Hurtig ho pozoruje. Jednou z Isaakových nejlepších vlastností je, že se se všemi snad no sblíží, lidé si ho rychle oblíbí a Jens Isaakův společenský talent oceňuje. On sám se do společnosti nežene, protože mu toto nadání zcela chybí.

Hurtigovi se zdá, že se Isaakovi kolem úst rýsují počáteční vrásky hořkosti, ale ty hned zmizí, jakmile vzhlédne. Nálada se mu často mění a teď vypadá zvědavě, skoro pobaveně. „Mimochodem,“ řekne, odloží noviny a zamává oznámením z pošty. „Copak ti to přišlo?“

„Něco na počítač,“ mlží Hurtig, protože ví, že je to jedna ze dvou herních konzolí, na které čeká. Isaak by se mu vysmál, kdyby věděl, kolik je ochotný zaplatit za trochu prosté nostalgie. Atari Home Pong z roku 1975 za sto dolarů anebo Coleco Telstar z roku 1977 za sedmdesát dolarů. Obě si pořídil na internetových aukcích.

„Je ti skoro čtyřicet, o deset víc než mně,“ směje se Isaak. „A přesto máš na rozdíl ode mě absťák z jedniček a nul. Je to nějaká videohra. Přiznej se.“

Hurtig se zrovna chystá odpovědět cosi o tom, že hry jsou legitimní, bohužel však nedoceňovaný projev kultury, když ve zprávách v rádiu informují o nehodě na hornstullské straně Liljeholmského mostu.

Neidentifikovaného muže přejelo nákladní auto.

Aiman

Vägarenský blok

Její životní cesta se započala v Almaty, pokračovala přes Teherán, Minsk a Gävle, až nakonec skončila v bytě na ulici Folkungagatan ve Stockholmu.

Aiman brzy zakotvila v jednotvárné existenci knihovnice, začala se věnovat knihařství a prohloubila svou schopnost zabývat se maličkostmi. Časem se vzdala potřeby velkých plánů a nakonec zapomněla i na své sny. Čas ubíhal tak rychle a dvacet let uteklo, ani nemrkla.

Dům, ve kterém Aiman Černikovová bydlí od svého příchodu do Stockholmu, je velká krabice obložená oranžovým rýhovaným plechem s malými okny naproti vchodu do metra Medborgarplatsen. Bývá považována za jednu z nejošklivějších budov hlavního města, šlape na paty i fakultě architektury na Östermalmu.

I když jí dům připomíná skladiště ze sedmdesátých let, líbí se jí. Byt je prostorný, vnitřní dvůr hezký, a ačkoli fasáda působí téměř groteskně, zevnitř ji člověk přece nevidí.

Než přejde ulici, vzhlédne ke svým třem oknům. Za žaluziemi v okně obýváku má dalekohled. Z ulice je vidět jen černý stín, který se dá klidně splést s lampou.

Ráda tím jednookým kulatým válcem pozoruje okolní svět. Její poraněné oko si může odpočinout a ona se cítí v bezpečí. Pozoruje, nešpehuje, a nikdy dalekohled nenamíří k oknům na druhé straně ulice. Co se za nimi děje, není její věc. U sebe doma má každý právo na svůj klid, ale na ulici se člověk musí smířit s tím, že se na něj někdo dívá.

U dveří vyťuká kód a místo výtahu zvolí schody.

Od té doby, co se dítě v jejím břiše projevilo několika kily navíc na bocích a stehnech, snaží se hýbat, co nejvíc to jde.

Za chvíli stojí na pavlači přede dveřmi do bytu, hledá v kabelce klíče a nakukuje oknem do kuchyně. Za sklem je vidět černý stín a pár žlutých očí. Slyší, jak mňouká, a přitom se proplétá mezi květináči na okenní římse.

Zrovna když najde klíče, zapadlé pod pudřenkou a peněženkou, otevřou se dveře do vedlejšího bytu.

„Dobrý den,“ pozdraví, když mladík vyjde na pavlač.

Otočí se k ní, zpod dlouhých černých vlasů na ni mlčky kývne a pak sklopí pohled k zemi. Zajímalo by ji, jestli se jí hodlá omluvit za ten včerejší večírek. Dělali pořádný rámus a ona kvůli tomu usnula až nad ránem.

Svazky klíčů při odemykání a zamykání synchronizovaně chrastí a ona slyší, jak si uvnitř kocour brousí drápy o zárubeň.

Soused má v obličeji prázdný výraz a je bledý. „Váš kocour se jmenuje Behemot, že jo?“

Uvědomí si, že je to poprvé, co spolu mluví. „Ano… Ale většinou mu říkám Motte.“

„Když se na něj zlobíte, tak ne.“

Odhrne ošoupanou koženou bundu na stranu a ukáže jí svoje tričko. Nad motivem kříže a křídel dravých ptáků je gotickým písmem napsáno Behemoth.

Pak se otočí a jde pryč. Jakmile jeho vytáhlý trup a hubené nohy zmizí za rohem, zavře Aiman dveře. Motte sedí na rohožce a mňouká.

Sundá si hidžáb a pověsí ho na věšák v předsíni, vytáhne sponu z vlasů, postaví se před zrcadlo a vlasy si rozpustí.

Není na ní vidět, že je těhotná, a není to jen tím neforemným oblečením. V jejich rodině je to genetickydané. Generace prvorodiček v pozdním věku s malými bříšky a teď přišla řada i na ni, je jí čtyřicet tři a bříško má sotva znatelné, přestože je v šestém měsíci.

Prohlíží si v bledém elektrickém světle stropního svítidla obličej. Aiman znamená krásná jako měsíc, ale podle ní je to otázka názoru. Jistěže je měsíc krásný, když na to má člověk náladu, ale když zrovna nemá, vidí jen drsné krátery a nažloutlou, nezdravou barvu. Jizvy po akné a nažloutlý tón v jihokazašském obličeji, který si mnozí Švédové pletou s perským či pákistánským. V bílém hidžábu barva pleti vynikne výrazněji, a proto nejčastěji nosí černý. V tom působí obličej světleji a více švédsky.

Když světlo dopadá přímo seshora, zdá se panenka v poraněném oku velmi malá, ale ve skutečnosti je zvětšená.

Behemot přede a otírá se jí o nohy. Aiman se sehne a nechá si očichat ruku.

V Mistrovi a Markétce je Behemot kocour, který umí mluvit, chodí po zadních nohou a přichází do Moskvy spolu s ďáblem.

Kromě toho je to jméno biblické obludy zrozené ve vlhkých podzemních zákoutích. Démona s kostmi jako měděné trubky a údy silnými jako železné tyče.

Z myšlenek ji vytrhne bzučení mobilního telefonu.

Volá jí kolega z Liljan a ona využije času během hovoru a trochu poklidí. Posbírá oblečení v předsíni a pověsí hidžáb k ostatním šátkům do skříně v ložnici.

Kolega jí říká, že má strach o Marii.

„Nemluvila jsi s ní?“

„Ne,“ odpoví. „Zas tak dobře se neznáme, já se vídám hlavně s Vanjou, ale třeba něco ví Isaak? Mluvil jsi s ním?“

„Jo, ten se ji taky snažil sehnat, ale marně. A teď je na cestě do Berlína.“

Do Berlína? pomyslí si a připomene si, že je to skoro přesně čtyři roky od chvíle, kdy se s Isaakem seznámila. A krátce nato jí představil umělce Inga, spisovatelku Edith a novináře Paula – což jsou shodou náhod Vanjini adoptivní rodiče – skupinku Švédů, která v Berlíně vytvořila vlastní ostrůvek kreativity.

Teď je pro ně společným jmenovatelem Liljan, i když Ingo onemocněl a už tam neučí. V den jeho pětašedesátých narozenin ho postihla mozková mrtvice, od té doby žije v léčebně ve Strängnäsu a ona má špatné svědomí, protože už ho dlouho nenavštívila. Možná by měla Isaakovi navrhnout, aby za ním někdy zajeli?

S Edith a Paulem se už také vídá jen zřídka a jejich kontakt se omezuje na občasné telefonáty, a ty se stejně nejčastěji týkají Vanji.

„Dneska se mám v Liljan sejít s Vanjou,“ říká Aiman kolegovi.

„Začala se trochu věnovat knihařství. Můžu se jí zeptat, jestli neví, kde Maria je.“

Když hovor ukončí, z nějakého důvodu si vzpomene na úplně první větu, kterou jí Isaak řekl. Potkali se v baru hotelu v bývalém východním Berlíně. „Ich liebe dich,“ řekl, a když se ho zeptala proč, odpověděl jí, že si tu frázi jen procvičoval.

Tehdy měla období, kdy se cítila nepopsatelně zranitelná. Jako by balancovala na skleněné střeše a k smrti se bála, že střecha praskne. Možná se právě kvůli těm třem slovům Isaakovi otevřela? Ich liebe dich. Aiman neví. Ale každopádně Isaakovi pověděla, že se ocitla v Berlíně, protože utekla od bratra.

Nasype Behemotovi trochu granulí, posadí se k dalekohledu a sundá ochrannou krytku.

Někdy jí připadá, že jí cizí lidé na ulici nahrazují skutečné přátele.

Vidí, jak do protějšího vchodu vstupuje pošťák. Mladík se v tomto vchodě zdržuje bezdůvodně dlouho a Aiman vypátrala, že příčinou je žena, která tam bydlí. Jemu je sotva dvacet a ona je už dávno ve středním věku.

Skoro každý den se odehraje plodná schůzka mezi pozdním a raným květem lásky a to všechno Aiman ví, aniž by kdy namířila dalekohled k ženinu bytu.

Není jen tak nějaká špionka.

Za chvíli pošťák s úsměvem opustí vchod, rozprší se a lidé se schovávají nebo spěchají po chodnících. Muže s trpasličím pudlem na vodítku déšť překvapil, přetáhne si přes hlavu koženou bundu a pejsek poskakuje kolem, a na autobusové zastávce se pod deštníkem tísní žena, zatímco holčička skáče na chodníku do kaluže, déšť jí nevadí. Děti a zvířata si užívají, co to jde.

Na druhé straně ulice uvidí muže, který se podobá jejímu sousedovi, také je černě oblečený a má dlouhé tmavé vlasy. Zdá se, že mu déšť nevadí.

Vanja

Knivsöder

„Sakra, ztlum to!“ Paul na ni křičí ze dveří pokoje.

Vanja se otočí a podívá se mu do očí. „Tobě to vadí?“ zeptá se se svým nejlíbeznějším úsměvem. Chce ho naštvat a vyvést z rovnováhy. Být prasklinou ve fasádě, mouchou v polévce nebo ječným zrnem v oku. Když se napije, je obzvlášť popudlivý. A poslední dobou pije často.

Paul jde k přehrávači a vypne ho. „Co to do háje posloucháš?“ řekne a posadí se na kraj postele.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Skleněná těla.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.