Jean-Luc Bannalec

BRETONISCHES GOLD

Kommissar Dupins dritter Fall

Copyright © 2014 by Verlag Kiepenheuer & Witsch GmbH & Co. KG, Cologne/Germany

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2016, 2022 by Jiří Vodvárko

ISBN  978-80-242-8077-6

Než zjistíte, jak na tom s někým jste,

musíte s ním spotřebovat sedm pytlů soli.

Bretaňské přísloví

Pro L.

DEN PRVNÍ

Nezaměnitelné fialkové aroma, jež během prvních dnů po sklizni vychází z fleur de sel, se ve vzduchu mísilo s vůní těžké zeminy, soli a jódu. Tady, uprostřed Bílé země – Gwenn Rann, rozlehlé solné oblasti poloostrova Guérande – byl vzduch cítit silněji a chutnal jinak než na zbytku pobřeží. V tomto ročním období, na sklonku léta, se toto specifické aroma vznáší nad celou oblastí solných zahrad. Lidé, kteří zde pracují, paludieři, dokonce tvrdí, že občas vyvolává halucinace a někdy člověka i připraví o rozum.

Je to úchvatný, bizarní kraj. Krajina složená ze čtyř prvků, které tvoří alchymii soli: moře, slunce, země a větru. Původně velký mořský záliv, potom laguna a nakonec mělčina, kterou zužitkovaly šikovné lidské ruce. Na poloostrově vytvořeném běsnícími vlnami Atlantského oceánu mezi Loirou a Vilainou. Hrdé středověké městečko Guérande, jež dalo tomuto kraji název, vyznačuje severní hranici solných zahrad. Na jihu se solivar ztrácí ve zbylém pásu laguny, jehož dominantu tvoří Le Croisic s kouzelným přístavem. Odtud se dá to působivé divadlo sledovat nejlépe: V mohutném rytmu přílivů dodává oceán laguně vodu a naplňuje jí jemné kapiláry solných zahrad. Nejintenzivněji ve dnech grande marée, skočného přílivu, ve dnech následujících po úplňku.

Bílá země je dokonale rovná, nenachází se tu jediná vyvýšenina. Již více než dvanáct století je rozdělená na velký počet větších, menších i úplně malých solných nádrží matematicky přesného obdélníkového tvaru, které tvoří bohatě rozvětvený, zdánlivě nahodilý ale ve skutečnosti důkladně promyšlený systém kanálů a zásobovacích, předehřívacích, vypařovacích a sklízecích nádrží. Systém sloužící jedinému účelu: poslat mořskou vodu zachycenou stavidly na co možná pomalou cestu, tak, aby se působením slunce a větru postupně zcela vypařila a zanechala po sobě jen bílé krystaly. Sůl je čistá esence moře. „Dítě slunce a větru“, jak je tu nazývána. I jednotlivé nádrže mají poetická jména: Vasières, Cobiers, Fares, Adernes, Œillets. Jedna Œillet, sklízecí nádrž, zde funguje už od dob Karla Velikého. Sklízecí nádrže jsou svatyně celého komplexu. Na jejich „charakteru“, na složení půdy a v ní obsažených minerálních látek, závisí všechno. Nádrže mohou být líné, velkorysé, horečnaté, citlivé, tvrdé, neochotné – paludieři o nich mluví jako o lidech. Zde dozrává a je sklízena sůl – „bílé zlato“.

Kolem nádrží vede labyrint nebezpečně úzkých nezpevněných cest, z nichž většina je přístupná jen pěšky. I když je Bílá země rovina, člověk nedohlédne daleko, neboť hráze tvořící okraje nádrží jsou porostlé vegetací. Rostou tu keře a vysoká tráva vybělená sluncem, sem tam i nějaký strom. A porůznu tady stojí cabany, chatky dělníků zbudované z kamenů, dřeva a plechu.

Teď v září svítila všude kolem oslňující běloba soli navršené do hromad vysokých dva až tři metry. Uměle navršených, do špičky se sbíhajících zářících kopečků připomínajících sopky.

Komisař Georges Dupin z policejního komisařství v Concarneau se musel usmát. Byla to neskutečná krajina, fantastická scenérie. Silný dojem ještě zvyšovala hra barev vytvářená na obloze a mořské hladině zapadajícím sluncem – extravagantní přehlídka různých odstínů fialové, růžové, oranžové a rudé. Snášející se soumrak přinesl i lehký osvěžující větřík typický pro období babího léta.

Dupin zamkl auto, oficiální, modro-bílo-červený policejní vůz. Starobylá ojetina, malinký Peugeot 106, sloužila komisařství jako náhradní dopravní prostředek. A teď s ním jezdil Dupin, protože jeho vroucně milovaný, i když rovněž hodně starý, Citroën XM stál už týden v autoopravně. Problémy s hydropneumatikou jako obvykle.

Komisař zaparkoval na kraji vozovky, pravými koly v trávě. Odtud pokračoval pěšky.

Byla to úzká, i když ještě vyasfaltovaná silnička chaoticky kličkující mezi jednotlivými salinami. Nebylo snadné ji najít, nenápadně odbočovala z Route des Marais, jedné ze tří klikatých silnic spojujících Le Croisic a Guérande. Žádné další komunikace Bílou zemi neprotínají.

Dupin se rozhlédl, ale nikoho neviděl. Ani během jízdy po Route des Marais nepotkal žádný vůz. Zdálo se, že v Bílé zemi už den skončil.

K dispozici měl pouze ručně namalovanou skicu s označením lokality, k níž se potřeboval dostat. Šlo o chatku nedaleko salin, směrem k otevřené laguně. Z místa, kde zaparkoval, to mohlo být nějakých tři sta metrů. Musel tedy najít dotyčnou salinu a příslušný objekt – a zároveň dávat pozor, zda nezahlédne něco „podezřelého“. Musel si přiznat, že to zní poněkud mlhavě, neurčitě.

Takže se tu porozhlédne a pak bude pokračovat do Le Croisicu. Tak vypadal jeho plán: po krátké, zřejmě bezvýsledné inspekci tohoto místa bude už o čtvrthodinku později sedět v restauraci Le Grand Large a objedná si mořský jazyk, skvostně chutnající bretaňskou rybu, do zlatohněda usmaženou na slaném másle. A při sklence vychlazeného

Quincy bude pozorovat tyrkysovou hladinu laguny odrážející poslední paprsky zapadajícího slunce. Jednou už Le Croisic navštívil, předešlý rok, společně s přítelem Henrim, a na malebné městečko – i na mořský jazyk – si uchoval hezkou vzpomínku.

Komisař Dupin měl dobrou náladu, bez ohledu na to, že ho k salinám dovedly pochybné, ne-li přímo směšné důvody. Přemohla ho totiž intenzivní potřeba dostat se na vzduch. Posledních pět týdnů strávil ve své zatuchlé kanceláři. Pět týdnů, téměř den co den! A vyřizoval samé stupidní záležitosti, papíry, lejstra, formality, prostě byrokracie se vším všudy. Činnosti, které v životě skutečných komisařů – na rozdíl od jejich románových a filmových protějšků – tvořily nezanedbatelnou část jejich pracovní náplně. Nové služební vozy pro jeho oba inspektory. To znamenalo mimo jiné prostudovat si aktualizovanou verzi Předpisů o používání služebních vozidel poskytnutých pro účely vykonávání policejní činnosti. Osmadvacet stran hustě popsaných malým písmem, téměř bez mezer mezi jednotlivými řádky, zato ale „extrémně důležitých“ a obsahujících „řadu novinek zásadního charakteru“, jak v přiloženém dopise sdělila prefektura. Nebo (konečně!) schválené zvýšení platu Nolwennové, jeho nepostradatelné sekretářky. O to marně usiloval již dva roky a devět měsíců. Opatření nutná k tomu, aby mohl uložit ad akta dva staré, bezvýznamné případy. Tohle byl jeho rekord od doby, kdy ho za trest přeložili z Paříže na „konec světa“: pět týdnů strávených v kanceláři. A to právě v magickém období babího léta s jeho kouzelnou hrou barev a nálad. Týdny podivuhodně stabilní tlakové výše nad Azorami, během nichž nespadla jediná kapka deště. Lokální deníky právem konstatovaly v titulcích: La Bretagne fait la cure du soleil, Bretaň si dává sluneční lázeň. Pět týdnů, během nichž se Dupinova nálada neustále zhoršovala. Začal být nesnesitelný, a to pro všechny.

Žádost Lilou Brevalové, aby se porozhlédl v salinách, které doposud nikdy nenavštívil, mu posloužila jen jako vítaná záminka, aby mohl konečně vypadnout z kanceláře. A udělat si v pracovní době příjemný výlet. Kromě toho byl Lilou Brevalové už dlouho zavázán. Novinářka píšící pro Ouest France se s policejními úředníky zásadně nestýkala – v neposlední řadě i proto, že během svých rešerší občas používala dost neortodoxní metody, při nichž poněkud překračovala meze zákona. Ale Dupinovi kupodivu důvěřovala. On sám si Brevalové vážil a oblíbil si ji.

Lilou mu občas „přihrála“ nějakou zajímavou informaci. Pomohla mu například před dvěma roky, během vyšetřování vraždy hoteliéra v Pont Avenu, která nakonec vzbudila rozruch v celé Francii. Každodenní žurnalistický chléb nebyl její doménou, specializovala se na velká témata, mimořádné – a zpravidla velmi bretaňské – příběhy. Prostě investigativní novinařina. Před dvěma lety sehrála důležitou roli při odhalení gangu pašeráků cigaret. Šlo o trestnou činnost gigantických rozměrů – policie nakonec zajistila 1,3 miliony neokolkovaných cigaret, ukrytých v obrovském betonovém pilíři, jenž měl být údajně použit při stavbě vrtné plošiny.

Lilou Brevalová mu předešlého večera zavolala, aby ho – vůbec poprvé za celou dobu, co se znali – o něco požádala. Měl se zajet podívat na jednu salinu a na chatku, která k ní patří. Poohlédnout se po „podezřelých sudech“, konkrétně „modrých umělohmotných sudech“. Nedokázala mu říct, o co se jedná, byla si však „téměř jistá“, že ta věc „páchne na sto honů“. Slíbila, že jakmile se komisař vrátí z obhlídky, přijde na komisariát a poví mu vše, co se jí zatím podařilo zjistit. Dupin z toho nebyl příliš moudrý, ale po několika marných pokusech dostat z novinářky víc informací nakonec zabrumlal něco jako „dobrá“. Načež mu Lilou Brevalová dnes ráno odfaxovala skicu podezřelého místa. Dupin samozřejmě věděl, že svým jednáním porušuje všechny předpisy – a dokonce se během jízdy do Bílé země cítil poněkud nesvůj, což u něho nebylo obvyklé. I z čistě formálního hlediska nepostupoval správně: měl zavolat na místní policejní stanici a požádat kolegy, aby tu záležitost prověřili. Departement Loire-Atlantique, v němž se saliny nacházely, už vlastně ani nebyl součást Bretaně, natož pak „jeho terén“. Bretaňci si dodnes hořce stěžují na to, že jim stát v šedesátých letech toto území „legitimizovaným násilím“ ukradl. Kulturně a v povědomí všech Francouzů i zbytku světa však departement byl a dodnes zůstal ryze bretaňský.

Pocit nejistoty ale Dupina rychle opustil. Něco Lilou Brevalové dlužil a bral ten závazek naprosto vážně. Každý dobrý policista je odkázán na to, že mu občas někdo prokáže laskavost.

Komisař stál u auta, které svou statnou postavou a širokými rameny nápadně přesahoval. Pro jistotu ještě jednou pohlédl na skicu, pak přešel silnici a vydal se po travnaté cestě. Už po několika metrech se nalevo i napravo od něj objevily první salinové nádrže. Dupin odhadoval jejich hloubku na metr až metr a půl. Měly velmi rozdílné zbarvení – některé byly světle béžové, jiné zase světle šedé, šedomodré, nahnědlé nebo načervenalé. Vesměs přepažené úzkými hliněnými hrázemi nebo můstky. Na okrajích nádrží hrdě pózovali ptáci, kteří tu zcela neslyšně hledali potravu. Dupin je nedokázal pojmenovat, jeho ornitologické znalosti byly velmi chabé.

Skutečně bláznivá krajina tahle Bílá země. Vypadalo to, že lidem patří jen přes den a večer v nich přebírá vládu příroda. Vládlo tu naprosté ticho, nebyl slyšet žádný zvuk s výjimkou jakéhosi zvláštního slabého cvrlikání, o němž Dupin nedokázal říct, zda pochází od ptáků nebo cvrčků. Působilo to téměř strašidelně. Jen občas narušil ticho křik hašteřivého racka, vyslance blízkého moře.

Možná to byl opravdu hloupý nápad, že sem jel. I kdyby tu spatřil něco neobvyklého, což se zřejmě nestane, musel by okamžitě informovat kolegy z místní policie. Dupin se nerozhodně zastavil. Asi bude lepší hned pokračovat do Le Croisicu a tu věc prostě pustit z hlavy. Slíbil však Lilou Brevalové, že její prosbě vyhoví.

Z rozporuplných úvah komisaře vyrušilo zvonění mobilu. V podvečerním tichu Bílé země působilo obzvlášť drasticky. Se značnou nevolí vytáhl z kapsy mobil, ale když na displeji viděl, že volá jeho sekretářka, nálada se mu zlepšila.

„Ano?“

„Dobr ---misaři ---ještě tam?“ A po krátké odmlce:

„---volala ---Jestli jste ---cestě ---kana?“

Spojení bylo špatné, hlas sekretářky se každou chvíli ztrácel a navíc ho přerušoval nepříjemný skřípot.

„Není vám rozumět, Nolwennová. Už jsem v salinách, chci…“

„---pokud ---mezi ---Já ---kloka ----“

Dupin se zarazil. Zdálo se mu to, nebo jeho sekretářka opravdu mluvila o klokanovi? Ale asi jen špatně rozuměl. Zvýšil hlas: „Opravdu – nerozumím – ani – slovo. Zavolám – později.“

„---jen ---proti ----. Teď spojení definitivně zkolabovalo.

„Haló?“ Žádná reakce.

Dupin neměl nejmenší tušení, proč se Nolwennová zmínila o australském vačnatci. Znělo to groteskně. Nemělo však smysl lámat si nad tím hlavu. Nolwennová pro něj byla tady, na konci světa, nejdůležitější osobou. I když měl občas pocit, že už je dostatečně „zbretonizovaný“, bez ní by tu byl ztracen. Svůj program skutečně nazývala „bretonizace“, věrna mottu Bretaň si buď zamiluješ, nebo ji opustíš.

Vážil si jejích praktických i sociálních schopností stejně jako zdánlivě nevyčerpatelných vědomostí o tomto regionu. Kromě toho měla velkou zálibu v různých bizarnostech a „dobrých historkách“. Klokan bude asi součástí některé z nich.

Dupin se znovu soustředil na svoji malou misi, ale opět ho vyrušilo vyzvánění mobilu.

„Už mě slyšíte, Nolwennová?“

Chvilku neslyšel nic, jen stejný nepříjemný skřípot jako předtím. Potom náhle několik dobře srozumitelných slov:

„Těším se ---zítra, Georgesi. Moc.“

Claire. Volá Claire. Ale spojení se znovu zhoršilo.

„---raci ---čitě ---čer.“

„Přijedu – zítra večer. Ano, samozřejmě!“

Následovala krátká pauza a pak bez varování ohlušující hlomoz. Claire má zítra narozeniny. Dupin pro ně rezervoval stůl v La Palette, její oblíbené restauraci v šestém obvodu. Velké Bœuf Bourguignon, biftek s pořádným kusem špeku a mladými žampiony, několik hodin dušený v červeném víně nejlepší kvality. Maso je potom tak křehké, že se dá jíst lžící. Chtěl ji překvapit, i když na druhou stranu tušil, že jeho záměr uhádne – jako vždy se prozradil několika narážkami. Pojede vlakem ve čtvrt na dvě, takže v Paříži bude v šest hodin.

„Vlak ---mezi ---přijet? Je ---jako obvykle ---ještě nejisté?“

„Ne, ne. Vůbec ne. Není to nejisté. V šest hodin jsem v Paříži! Už jsem si koupil jízdenku.“

„Já ---špatně ---“

„Já tebe taky. Chtěl jsem ti jen říct, že se moc těším. Myslím na ten zítřejší večer.“

„---jen ---jídlo ---“

„Vše jsem už zařídil, nedělej si starosti.“

Dupin znovu zvýšil hlas.

„---rybu ---později.“ Nemělo to smysl.

„Zavolám – ti – později – Claire.“

„---možná ---později ---práci ---lepší ---“

„Dobře.“ Dupin zavěsil.

Po velmi příjemném setkání, které měli v Paříži před rokem, na sklonku srpna, si téměř denně telefonovali a pravidelně se vídali. Obvykle to byly spontánní schůzky, jeden z nich prostě nastoupil do rychlovlaku a přijel. Takže už zase tvořili pár. I když to nevyslovili nahlas. A rozhodně to nebylo oficiální, i když Dupin učinil tu katastrofální chybu, že se o tom vágně zmínil své matce. Ta tím byla naprosto nevágně nadšená, neboť jí znovu svitla naděje, že nakonec přece jen získá snachu.

Claire se před dvěma dny vrátila z delšího pobytu v USA, kde absolvovala stáž na kardiochirurgickém oddělení slavné Mayské kliniky. Takže se sedm týdnů neviděli, i když si často volali. Tato okolnost nepochybně přispěla k tomu, že Dupin měl v poslední době špatnou náladu. A její návrat naopak způsobil, že se jeho nálada v uplynulých dvou dnech zlepšila. Přesto však byl trochu nervózní. Obecně. Nechtěl vztah s Claire zase pokazit, jako to udělal při jejich prvním pokusu. I proto si jízdenku zakoupil již před třemi týdny – aby si zajistil, že mu do toho nic nevleze.

Zavolá jí hned, jak dorazí do Le Croisicu. A ještě jednou s ní v klidu probere vše, co se týká zítřka. Hned jak dojí ten mořský jazyk.

Tu záležitost tady vyřídí co nejrychleji.

Dupin si byl jistý, že někoho zahlédl. Nedaleko velké dřevěné boudy. Jen krátce, na zlomek vteřiny. Spíš jenom stín, který vzápětí opět zmizel.

Komisař zvolnil tempo a pátravě se rozhlížel. K boudě už to měl jen nějakých dvacet metrů. Cesta vedla podél ní a pak zdánlivě zmizela do jedné z nádrží.

Zastavil se a rukou si pročísl vlasy.

Instinkt mu napovídal, že tady není něco v pořádku. Celá ta situace se mu ani trochu nelíbila.

Ještě jednou se pozorně rozhlédl. Nikde nebylo vidět nic podezřelého. A ten stín, který zahlédl před pár okamžiky? Mohla to být kočka či jiné zvíře. Nebo měl nějaký přelud; atmosféře, která tu vládla, by to odpovídalo. Možná začal zdejší omamný vzduch vyvolávat své legendární halucinogenní účinky i u něj.

Náhle, z ničeho nic, zaslechl hvízdnutí, kovové, vysokofrekvenční. A po něm slabý tlumený náraz. O kousek dál se s křikem vzneslo k nebi několik ptáků.

Dupin ten zvuk okamžitě poznal a jeho tělo zareagovalo automaticky. S hbitostí, která byla při jeho spíš masivní postavě udivující, se vrhl k zemi, vlevo od cesty na úzký pruh trávy, jenž prudce sbíhal k jedné zásobovací nádrži. Pak obratně sklouzl dolů, nohama do vody, která tu měla hloubku asi půl metru. Jakmile získal stabilitu, vytáhl služební zbraň – devítimilimetrovou Sig Sauer – a namířil ji směrem k boudě. Jeho krytí bylo všechno jen ne dokonalé, ale lepší než nic. Kulka ho minula vpravo a zavrtala se do břehu nádrže; nedokázal určit, zda se střelec skrývá za velkou dřevěnou boudou nebo za některou z menších kůlen, jichž zaregistroval v blízkém okolí několik. Neviděl nic. Vůbec nic. Myšlenky se mu honily hlavou jako splašení koně. V podobné situaci člověk nedokáže uvažovat systematicky, organizovaně. Myslí na sto věcí současně, jeho vjemy jsou ostřejší, zřetelnější, reflexy a instinkty se horečně prolínají a vytvářejí to, čemu se říká „intuice“.

Dupin musel zjistit, kde se střelec ukrývá. A doufat, že je pouze jeden. Tři kůlny se nacházely poměrně blízko, ta nejbližší ve vzdálenosti asi deseti metrů.

Útočník určitě nebyl moc blízko, jinak by neminul.

Opět ten hvízdavý zvuk a tlumený náraz, tentokrát jen kousek od něj. A ještě jeden. Další hejno ptáků se vzneslo k nebi s poplašeným křikem. Komisař sklouzl ještě o něco hlouběji do nádrže, vodu teď cítil až na břiše. A čtvrté hvízdnutí.

Tentokrát ho kulka minula jen o pár milimetrů – ucítil, jak mu něco škrtlo o levé rameno. Měl dojem, že všechny kulky přilétají z jednoho směru. Najednou střelba ustala – možná proto, že se útočník přesouval do výhodnější pozice.

Dupin si uvědomil, že zůstat v nádrži není řešení. Musí jednat, musí něco podniknout. Jednou může být moment překvapení na jeho straně a pomoct mu. Možná. Ale pouze jednou.

Prudce vyrazil z nádrže, zamířil na kůlnu, kde střelce tušil, a pálil tím směrem tak rychle, jak to zbraň dovolovala. Když se za ni konečně odvážným skokem dostal, jeho zásobník byl prázdný. Patnáct výstřelů.

Komisař se několikrát zhluboka nadechl. Nad salinami zavládlo mrtvolné ticho. Cítil, že je teď úplně klidný – jako pokaždé v kritických situacích. Přesto mu na čele vystoupil studený pot. Neměl náhradní zásobník. V odkládací přihrádce v autě ano, ale ne u sebe. Měl mobil, ale ten mu moc nepomůže – i když by pochopitelně měl udělat co nejdřív hlášení.

Kůlna, za níž se Dupin ukryl, byla ze silnějšího vlněného plechu. Nevěděl ovšem, jak silného. Netušil ani, kde se nacházejí dveře a zda jsou otevřené. Ale asi to stejně byla jeho jediná šance. Ukrýval se za jednou z delších stěn a logicky se dalo předpokládat, že dveře povedou směrem k cestě, takže se nacházejí za rohem nalevo od něj. Věděl, že nemůže přemýšlet dlouho. A že i v tomto případě má k dispozici pouze jeden pokus.

Rychlými, ale opatrnými kroky se přesunul k rohu kůlny. Vteřinu počkal a pak vyrazil kolem rohu, skutečně spatřil dveře, prudce je otevřel, skočil dovnitř a zabouchl za sebou.

Celá akce trvala dvě nebo tři vteřiny. Útočník Dupina buď vůbec neviděl, nebo nestačil zareagovat. Tak či onak – neozval se jediný výstřel.

V kůlně byla naprostá tma – jen skrze škvíry mezi dveřmi a rámem pronikalo dovnitř trochu světla.

Dupin pevně držel kliku dveří, které – jak se dalo očekávat – nešly zevnitř zamknout. Volnou rukou vylovil z kapsy mobil. To teď byla nejdůležitější věc. Číslo Nolwennové bylo předposlední v seznamu uskutečněných hovorů. Svítící displej mobilu kupodivu dokázal osvětlit téměř celý prostor. Dupin se rychle rozhlédl. Přední část kůlny byla prázdná, v zadní části se nacházelo několik velkých pytlů a jakési tyče. Jeho pohled sklouzl na displej – žádný signál.

To bylo k zoufání. Ani sebemenší, slabounký náznak signálu, nic. Pouze oznámení Hovory nelze uskutečnit. Dupin už to znal. Tady, na „konci světa“, byl člověk často odříznutý od civilizace; v některých oblastech byl stabilní signál pro mobilní telefonování k dispozici jen ve větších obcích. Dupin měl i policejní vysílačku – ale v autě, vedle druhého zásobníku. Skoro nikdy ji nenosil u sebe, i když tím porušoval služební předpisy. Kdyby ji teď měl, mohl zavolat místní kolegy. Určitě by to šlo přes nouzovou frekvenci. To ale byly jen teoretické, zbytečné úvahy – vysílačku neměl. Nemohl ani doufat, že se tady v tuto denní dobu někdo objeví.

„Sakra.“

Zaklel příliš nahlas. A bezprostředně nato se ozvala ohlušující kovová rána, tak hlasitá, že leknutím málem upustil telefon. Výstřel. Pak další. A třetí. Pokaždé s tím příšerným akustickým efektem. Dupin zadržel dech. Nevěděl, zda plechová stěna dokázala kulky odrazit. Kromě toho mohl střelec, kdyby postupoval chytře, vypálit několik ran do stejného místa, pak by kulka každopádně prolétla dovnitř. Další ohlušující rána, silnější než předtím – útočník se zřejmě blížil. Další dva výstřely. Dupin poklekl, loket si opřel o koleno a vší silou se vzepřel proti klice. Přesto by zřejmě nedokázal zabránit tomu, aby někdo dveře zvenčí otevřel – nacházel se na nevýhodné straně páky. Komisařovou jedinou nadějí bylo, že se ten druhý nepokusí vniknout dovnitř z obavy, že by mohlo dojít k přestřelce.

Vzápětí ucítil silnou ránu proti dveřím. Nebyl to výstřel, ale úder velkým, tvrdým předmětem. Pak cosi zaškrabalo na dveře a někdo vzal za kliku. Dupin nepovolil. Neznámý střelec teď stál u dveří, od komisaře ho dělilo jen několik centimetrů. Dupinovi se zdálo, že zaslechl jakýsi hlas, pár tiše pronesených, spíše jen zamumlaných slov. Ale nebyl si tím jistý. Pak nastalo ticho.

Několik minut se nic nedělo. Byla to skličující situace. Dupin netušil, co má útočník v plánu, na co se chystá. A neměl možnost to zjistit. Nemohl dělat vůbec nic, jen doufat, že se ten člověk nepokusí vzít kůlnu útokem. Střelec určitě věděl, že tu není signál, takže Dupin nemá možnost přivolat pomoc.

Protivník se teď asi porozhlédne po okolí a objeví u silnice jeho vůz. Nedalo se ani vyloučit, že má nějakého komplice, který tam číhal a o příjezdu policejního auta ho už informoval. To závisí na tom, o jak velkou věc tu jde.

Najednou Dupin zaslechl zvuk motoru auta. Ne přímo před kůlnou, ale blízko. Kde se tu vzalo? Když sem přicházel, žádný vůz na cestě neviděl. Motor nějakou dobu běžel, aniž by se cokoli dělo. Pak se auto rozjelo. Komisař to slyšel jen tlumeně, nicméně zřetelně. Co to znamená? Vzdal to útočník? Ale vzápětí nato vůz prudce zabrzdil. Dupin pozorně naslouchal, zda zaslechne zvuk otevíraných dveří. Ale nic se nedělo.

Vtom se rozezvučel jeho mobil. Reflexivně po něm sáhl.

„Haló?“ vyrazil ze sebe tlumeně. Neslyšel nic než praskání a šum.

„Tohle je nouzové hlášení. – Jsem v salinách Guérande. – V kůlně. – Někdo na mě střílí. – Moje auto stojí u silnice, na odbočce z Route des Marais. – Odtud jsem pokračoval po štěrkové cestě směrem na západ. – Haló?“

Dupin doufal, že osoba na druhé straně spojení slyšela aspoň něco z toho, co právě řekl, a spustí poplach. Bylo to však málo pravděpodobné.

„Haló? Tohle je nouzové hlášení,“ Dupin mimoděk zvýšil hlas. „Někdo na mě tady střílí, jsem…“

„---jen zavolat ---stůl ---osm hodin.“

Dupin nedokázal rozpoznat zkreslený hlas volajícího. Jen slova „stůl“ a „osm hodin“ byla jasně srozumitelná. Ale příliš ho nepotěšila. Uvědomil si, že volá někdo z La Palette kvůli jeho rezervaci na zítřejší večer. Možná Stéphane, vrchní číšník; ten věděl, že v Dupinově případě je vždy jistější nechat si rezervaci potvrdit.

„Policejní nouzové volání – zavolejte prosím komisařství v Concarneau. Jste to vy, Stéphane?“

Volající zřejmě neslyšel jediné jeho slovo. Ale Dupin musel využít toho, že měl spojení, i když bylo hodně špatné. Dokud chytal alespoň nějaký signál. V pravém horním rohu displeje se skutečně objevil jeden sloupeček, ten nejmenší. Komisař rychle zmáčkl červené tlačítko ukončující hovor a v menu opakování vyhledal číslo mobilu Nolwennové. Slyšel slabé vyzvánění. Jednou. Pak spojení zkolabovalo. Zkusil zavolat znovu, ale marně. Když se podíval na displej, zjistil, že trpasličí sloupeček označující aspoň slabý signál zmizel.

V příštím okamžiku Dupin zaslechl, jak se auto venku znova rozjíždí a tentokrát i vzdaluje.

Odložil mobil vedle sebe na zem, nespouštěl však oči z displeje. Na obnovení signálu ale čekal marně.

Útočníkovo auto už nebylo slyšet. Podle všeho ze salin odjel. Ale byl skutečně pouze jeden, nebo jich bylo víc? Pokud ano, jeden třeba zůstal na místě a čeká, až Dupin opustí svoji skrýš. Mohla to být léčka.

Bylo by příliš riskantní pokusit se teď kůlnu opustit. Musí dál čekat. Vydržet v té zapáchající chýši, bez možnosti cokoli podniknout. Ještě to neskončilo.

Bylo krátce po desáté hodině. Během té nekonečně dlouhé půlhodiny čekání se nedělo vůbec nic. Dupin zůstal ve stále stejné pozici u dveří, jejichž kliku zajišťoval střídavě levou a pravou rukou. Čím dál víc se potil, cítil bolest v různých částech těla, ale později přestal ruce, paže i nohy cítit úplně. Pouze pichlavá, nárazová bolest v levém rameni neustupovala. Teplotu v kůlně Dupin odhadoval na víc než třicet stupňů a kromě toho měl dojem, že již spotřeboval veškerý kyslík.

Musel bezpodmínečně ven, pryč. Sloupeček signálu na displeji jeho mobilu se za celou dobu čekání neobjevil ani jednou. Musel zariskovat a měl už plán.

Pokusil se opatrně zmáčknout kliku – ale nešlo to! Klika nepovolila ani o milimetr. Útočník ji zvenčí zablokoval. Tohle tedy byly ty podivné zvuky, škrábání na dveře, které předtím zaslechl! Dupin klikou ze všech sil zalomcoval, ale nepomohlo to.

Byl tu uvězněn a jeho protivník odjel.

Komisař se svezl na zem, odlezl kousek stranou a tam ulehl na bok. Situace ho deprimovala, zároveň však cítil jistou úlevu nad tím, že pominulo bezprostřední nebezpečí.

Asi minutu ležel na podlaze kůlny, snažil se znovu rozpohybovat znecitlivělé končetiny a zároveň přemýšlel, co má dělat. Pak zaslechl cvaknutí. Poměrně hlasité, zřetelné. Rozhodně ho nezpůsobilo žádné zvíře, tím si byl jistý.

Venku někdo byl. Dupin se bleskurychle přesunul ke dveřím a zaujal předchozí pozici, v níž zajišťoval kliku dveří. Venku zaslechl tlumený hlas. Přitiskl ucho k plechu ve snaze pochytit nějaké slovo.

Dvě minuty se nedělo nic. Pak najednou – až to Dupinem trhlo – přerušila noční ticho hlasitá výzva z megafonu: „Tady policie. Místo je neprodyšně obklíčené. Vzdejte se. Nebudeme váhat s použitím střelných zbraní.“

Dupin vyskočil a málem přitom zakopl.

„Jsem tady, uvnitř,“ vykřikl a zabouchal na dveře.

„Komisař Georges Dupin, policejní komisařství Concarneau. Jsem tady v kůlně, sám. Nehrozí žádné nebezpečí.“

Dupin chtěl zavolat ještě něco, ale zarazil se. Co když je to finta? Kde by se tu policie vůbec vzala? Kdo ji mohl informovat? Megafon si může pořídit kdokoli. A proč mu nikdo neodpovídá? Na druhou stranu: pokud to skutečně byli kolegové, museli nejdřív situaci prosondovat. Ujistit se, že situace opravdu je bezpečná.

Náhle mohutné trhnutí uvolňující kliku.

„Odblokovali jsme kliku. Vyjděte se zdviženýma rukama, chci vidět vaše dlaně. A hezky pomalu.“

Ženský hlas přicházel ze vzdálenějšího místa, venku tedy musely být nejméně dvě osoby.

Dupin krátce přemýšlel a pak zavolal: „Identifikujte se. Chci mít jistotu, že jste od policie.“

Odpověď přišla promptně: „Nic takového dělat nebudu. A vylezte ven.“

Tuto reakci Dupin vyhodnotil jako přesvědčivý důkaz.

„Dobře, jdu ven.“

„Jak jsem říkala – se zdviženýma rukama a pěkně pomalu,“ zopakovala

„Jsem komisař Dupin z komisařství Concarneau.“

„Tak ven.“

Tón byl ocelově chladný.

Dupin otevřel dveře. Do kůlny pronikl oslňující kužel ostře ohraničeného světla. Jedna z těch nových baterek, power-LED, napadlo Dupina. Na okamžik zůstal stát, aby získal rovnováhu. Pak vyšel ven, přičemž si pravou rukou stínil oči a v levé držel mobil.

„Potřebuju fungující telefon. Musím okamžitě telefonovat.“ Musí zavolat Lilou Brevalové, teď hned.

„Měl jste vyjít se zvednutýma rukama. Neslyšel…,“ hlas se odmlčel. Zprava k Dupinovi někdo přistoupil.

„Co tady pohledáváte? Co to k čertu znamená?“ Byl to ženský hlas, poněkud drsný. S nádechem útočnosti, ale přesto dokonale ovládnutý a ne příliš hlasitý. „Co se tu stalo?“

Ten, kdo držel baterku, ji teď přepnul na modus rozptýleného světla, takže Dupin mohl dát dolů ruku, kterou si zastiňoval oči.

Spatřil před sebou pohlednou ženu, výška asi metr pětasedmdesát, tmavé vlnité vlasy sahající k ramenům, uniforma tvořená světlešedými kalhotami a tmavou bundou, elegantní kotníkové kozačky s povážlivě vysokými podpatky. V pravé ruce služební Sig Sauer.

„Komisařka Sylvaine Roseová. Policejní komisařství Guérande.“ Po krátké odmlce pak, se zdůrazněním každé slabiky: „Departement Loire-Atlantique.“

„Musím telefonovat. Máte satelitní telefon?“

„Na rozdíl od komisařství Concarneau je u nás dobrým zvykem mít u sebe předepsané vybavení. – Co tu pohledáváte? Jakou neprofesionální akci tady provádíte?“

Dupin chtěl zareagovat podrážděně, v posledním okamžiku se však ovládl.

„Já – kdo vás informoval, že…,“ na okamžik očividně zaváhal, „… že se nacházím tady?“

„Za svoji záchranu vděčíte jednomu číšníkovi z Paříže, který vám volal kvůli rezervaci stolu na zítřejší večer. Sice vám téměř nerozuměl, zdálo se mu však, že zaslechl cosi o střelbě. Takže pro jistotu brnknul na policejní stanici v šestém obvodu. Odtud zase pro jistotu zavolali nám. Ještě vás tam mají v živé paměti, váš odchod musel být skutečně impozantní. No a my jsme pro jistotu zajeli sem.“ Náhle změnila tón. „Takže co děláte tady v salinách? A jak jste se dostal do té kůlny? O co tu vlastně běží? To mi teď hezky dopodrobna vysvětlíte. Dřív telefonovat nebudete. Nebudete dělat vůbec nic.“

Na Dupina by její vystupování nepochybně udělalo dojem – nebýt toho, že se v něm za poslední hodinu nahromadilo velké množství vzteku. Vzteku, který postupně zahnal všechny ostatní emoce a vjemy – pocit bezmoci, bolest v rameni, znecitlivění končetin. Zuřil na všechny a všechno, nenáviděl střelce, který ho chtěl zabít, celou tuhle situaci – a hlavně sám sebe. Věděl, že si počínal jako bezmezný idiot. Musí zjistit, kdo po něm střílel. Oč tu vlastně běží. Má stejné otázky jako komisařka, ale zatím dokáže jen popsat, co se tu odehrálo. Nic víc neví. Odpovědi bude muset teprve hledat. A začne tím, že se důkladně vyptá Lilou Brevalové, co o té věci ví – co všechno mu včera zamlčela.

„Dejte mi ten satelitní telefon!“ vyhrkl.

„Nic vám nedám, dokud mi nevysvětlíte, o co tu jde.“ Klidnějším hlasem to říct nemohla.

„Já…“ Dupin se zarazil. Chápal jednání své kolegyně, on sám by postupoval stejně. Jenže teď na tohle neměl čas.

„Co chcete dělat? Držet mě tady?“

„To bohužel nemohu. Ale teď vás odvezu do nemocnice v Guérande. A nehnu se od vás ani na milimetr, dokud mi všechno nepovíte. Nevidím ráda, když se v mém rajónu střílí, víte? Našli jsme tady slušnou hromádku nábojnic, asi tu bylo pěkně veselo. Naši kolegové ze zajišťování stop si to tady důkladně prohlédnou. – Doufám, že nechcete naše vyšetřování mařit zdržováním. Myslím, že u orgánů vnitřní kontroly jste už beztak výrazně zapsán.“

Mezitím se u nich shromáždil hlouček asi deseti policistů vybavených velkými baterkami. Všude kolem už byla úplná tma. Po štěrkové cestě přijížděly těsně za sebou dva policejní vozy. Jejich světla vydatně ozařovala celou scénu.

Dupin přemýšlel. Možná by měl spolupracovat. Není na svém území, jeho příkazy se nikdo řídit nebude. A sám tady nic nezmůže. Uvědomil si, že v dané chvíli je odkázán na pomoc komisařky – i když mu to bylo proti srsti.

„Šlo o podezřelé sudy, tady v salině. Upozornila mě na to jedna novinářka, Lilou Brevalová z Ouest France. A když jsem sem přišel, někdo po mně začal střílet. Nikoho jsem nezahlédl, nevím ani, zda šlo o jednu osobu, nebo jestli jich bylo víc. Podařilo se mi ukrýt tady v té kůlně. Útočník nebo útočníci odtud odjeli pravděpodobně asi tak v jednadvacet hodin pětatřicet minut.“

„Jaké sudy?“

„Nevím. Modré umělohmotné sudy. Právě proto musím nutně mluvit s tou novinářkou, jen ona nám může…“

„Vy to nevíte? Hrubou nedbalostí jste se dostal do téhle situace jen proto, že vám někdo doporučil, abyste si prohlédl nějaké sudy? Aniž byste tušil, o co jde? V departementu, kde nemáte co pohledávat?“

„Musím telefonovat.“

„Musíte do nemocnice.“

„Co bych dělal v nemocnici?“ vyjel Dupin vztekle.

Komisařka se na něj chvilku nerozhodně dívala. Pak se otočila a zavolala na policistku, která mezitím prohlížela kůlnu: „Chadronová, vyhlaste pátrání. Jedna osoba. Možná víc. Identita neznámá. Nevíme nic ani o jejich autě. Víme pouze to, že odjeli ze salin asi v jednadvacet hodin pětatřicet minut. Cíl neznámý. – Celé to nedává velký smysl, ale stejně to vyhlaste.“

Oslovená policistka vzala vysílačku a začala plnit příkaz. Zjevně vynervovaná komisařka se znovu obrátila na Dupina.

„Jedeme. Já totiž jen nerada porušuji důležité služební předpisy. Byl jste postřelen a je mojí povinností dopravit vás k lékaři.“

„Postřelen?“

„Krvácíte na levém rameni.“

Dupin si reflexivně sáhl na zmíněné místo a podíval se tam. Jeho košile s krátkým rukávem byla nasáklá potem a vodou ze saliny. A i když to ve světle baterek viděl jen slabě, nedalo se to přehlédnout: Levý rukáv byl tmavší než pravý. Dupin si také uvědomil, že občas – ale jen chvílemi, adrenalin v krvi tento vjem po většinu času vytlačil z jeho vědomí – ucítil na levém rameni bolest. V kůlně tomu nepřikládal velký význam, myslel si, že to způsobuje křečovitá poloha, kterou musel zaujmout. Teď viděl, že levý rukáv košile je roztržený. Když na to místo sáhl, ucítil bolest zřetelněji, pořádné píchnutí.

„To je absurdní,“ zaprotestoval z hloubi srdce.

Sylvaine Roseová se na něj krátce usmála, Dupin ale nevěděl, jak si to má vysvětlit. Pak se mu podívala do očí a řekla tichým, klidným hlasem: „Tady jste v mém světě, pane komisaři. A buď patříte k těm, kdo mi život usnadňují – nebo k těm druhým. A ujišťuju vás, že pro vás bude lepší, když nebudete patřit k těm, kdo mi ho komplikují.“

Pak zavelela hlasitěji: „Pojďte.“

Dupin chtěl protestovat, ale komisařka už mu nevěnovala pozornost. Podívala se na oblohu, zamumlala něco jako „musím jít“ a pak se obrátila na svou kolegyni: „Potřebuju satelitní telefon. Zatím to tu převezměte, já jedu s panem komisařem do nemocnice. Zavolejte, pokud budete mít něco nového. Cokoli. Chci vědět všechno. Všechno.“

Dupin si pravou dlaní mnul spánek. Tyhle věty mu zněly nějak povědomě.

Komisařka zamířila k zadnímu vozu. „Jedeme.“

Levou ruku zasunula do kapsy blůzy, tak, že z ní vyčníval jen palec.

Inspektorka Chadronová přinesla telefon, který díky mohutné anténě vypadal jako mobily před patnácti lety, a podala ho Dupinovi.

„Po cestě můžete zavolat té novinářce,“ instruovala ho komisařka Roseová, „a chci vědět všechno, co vám řekne.“ Dupin nastoupil do vozu. Saliny pod jasným modročerným nebem, hory soli jasně svítící v záři reflektorů policejních aut, mihotající se světla baterek policistů, kteří prohledávali okolí – to vše na něj působilo neskutečným, surrealistickým dojmem. Tolik se toho odehrálo od chvíle, kdy sem přijel. A na mořský jazyk může zapomenout.

„Potřebuju kafe. Dvojité. A telefon. A musíte ke mně pustit mého inspektora.“

„97 na 62. Máte ještě pořád příliš nízký krevní tlak. A puls je stále na hodnotách kolem 140. Symptomy šokového stavu. A následky ztráty krve. Váš stav není životu nebezpečný, ale přesto musíte…“

„Neutrpěl jsem žádný šok. Nízký krevní tlak mám odjakživa. Zděděný po tátovi. Potřebuju kofein, pak bude zase všechno v pořádku. Je to škrábnutí zavázané, můžu se volně pohybovat?“

„Zatím byste se neměl vůbec pohybovat.“

Mladý, demonstrativně odměřený lékař, s nímž teď Dupin už podruhé hovořil, komisaře prohlédl poté, co ho na ambulanci dopravila Sylvaine Roseová – předtím však museli dvacet minut čekat. Pro Dupina to bylo nervy drásajících dvacet minut, zatímco komisařka je strávila telefonováním venku před budovou. Po nekonečné době se objevila mladší, ale stejně lhostejná lékařka, poznamenala si nezbytné základní údaje a pak Dupina uvedla do malé místnosti o několik chodeb dál. Bylo to opravdu jenom škrábnutí, rána nebyla hluboká, ale přesto silně krvácela. Lékařka paži lokálně umrtvila, ránu vydezinfikovala a zašila pěti stehy. Uklidňující injekci komisař striktně odmítl.

Blížila se půlnoc. Dupin se několikrát pokusil dovolat na Lilou Brevalovou již po cestě do nemocnice, satelitním telefonem. Zkoušel to na pevnou linku i na mobil, pokaždé však skončil v hlasové schránce. Nenáviděl satelitní telefony, u nichž musel člověk neustále dávat pozor, aby anténa směřovala kolmo vzhůru. Přinutilo ho to sedět v nepřirozené, křečovité poloze, a to při mírně řečeno razantní jízdě kolegyně Roseové (která přitom neopomněla zdůraznit, že je nucena jet pomalu, jelikož veze zraněného). Dupin jí v přestávkách mezi marnými pokusy dovolat se k novinářce pověděl vše, co věděl. Ale bylo toho zatraceně málo. A komisařka se vůbec nesnažila zakrýt, že mu příliš nevěří. Zjevně byla přesvědčená, že před ní komisař ze sousedního departementu něco tají. Ani se jí nedivil, uvědomoval si, že jeho historka opravdu nezní příliš přesvědčivě.

Inspektor Riwal, jeden ze dvou Dupinových inspektorů, vyrazil z Concarneau ihned poté, co dostal informaci o incidentu v salinách. Dupin měl svého podřízeného rád a odpouštěl mu jeho občasné podivínství. Riwal hned po příjezdu do nemocnice komisaři vzkázal přes jednoho ochotného pečovatele, že už dorazil. Lékař ho však s odkazem na „jasné a jednoznačné předpisy“ ke „zraněnému“ nepustil. Už vůbec to nepřipadalo v úvahu během „anamnézy“.

„Po přestálém šoku a ztrátě krve byste měl vypít co nejvíc tekutin. Nejlépe vodu nebo bylinkový čaj. V žádném případě kafe nebo alkohol.“

Dupinovy emoce kolísaly mezi zoufalstvím a bezmezným vztekem.

„Říkám vám přece, že mi nic není. Pošlete mi sem toho inspektora. Jde o důležité policejní vyšetřování.“

Venku na chodbě se ozval křik.

„To stačí! Je to můj jediný svědek! Ošetřili jste ho, jeho zranění není vážné, je při vědomí. Jdu k němu!“

Dveře se rozlétly a do pokoje se vřítila komisařka Roseová sledovaná bezradným pohledem jednoho z ošetřovatelů. Uprostřed pokoje zůstala stát.

„Prohledali jsme to místo v širokém okruhu. Nikde se žádné sudy nenašly. Ani modré, ani žluté, ani červené. Nic. Ani venku, ani v kůlně, ani v dřevěném domku. Nikde jsme neobjevili vůbec nic podezřelého. – Naši lidé teď hledají další stopy, otisky zanechané případnými sudy, šlépěje, stopy pneumatik a podobně. – Zkusila jsem taky ještě několikrát zavolat té vaší novinářce, ale nebere to. Zřejmě už dávno spí.“

Dupin chtěl zaprotestovat. Musí s Lilou mluvit sám, a to co nejdřív. Musí se s ní nějak spojit. Ale než stačil něco poznamenat, komisařka Roseová pokračovala, jako by ani nebyl v místnosti.

„Proklatě, nemáme nejmenší tušení, o co tu vlastně jde.

Bez ohledu na skutečnost, že si to zavinil sám svou lehkomyslností – fakt je, že tu málem byl zastřelen policejní komisař. Uprostřed našich salin.“ Náhle upřela zrak přímo na Dupina. „Musel jste přece něco vědět nebo mít nějaké podezření! Nevydal byste se tam jen tak pro nic za nic, neporušil byste bez vážného důvodu interní předpisy, neriskoval disciplinární řízení jen proto, že nějaká vaše přítelkyně měla dojem, že někde zahlédla něco podezřelého. To vám prostě nevěřím!“

Hlas komisařky Roseové nebyl rozčilený. Mluvila však rychle, rozhodně, velice pevně.

„Musí jít o něco většího,“ poznamenal Dupin. Nebyla to odpověď na její slova, komisař mluvil spíš sám k sobě.

„Ať to je cokoli – tohle nepřipustím,“ zareagovala Sylvaine Roseová. „Ne tady u mě. Mohl to smrtí zaplatit i docela nevinný člověk.“

Teď už chtěl Dupin něco namítnout, a pěkně zostra. V poslední chvíli se ale ovládl. A byl rád, že to dokázal. V podstatě totiž komisařku chápal. Až příliš dobře.

Kromě toho se cítil trochu nesvůj – seděl na nemocničním lůžku, do půl těla nahý, špinavý a zpocený, s ovázaným ramenem a manžetou přístroje na měření krevního tlaku ještě připevněnou kolem paže.

„Víme už, komu ta salina patří?“ Pokusil se o smířlivější, vstřícnější tón. A měl dojem, že se to neminulo účinkem, alespoň částečně.

„Pochopitelně víme už dávno, komu patří salina, v níž se odehrálo vaše vzrušující dobrodružství. Moji kolegové se teď pokoušejí vlastníka kontaktovat. A promluvit si s ředitelem jedné z kooperativ, jíž patří sousední pozemek. Kromě toho se spojíme s vedoucí Centre du Sel. Ta zná všechny, kdo mají se salinami něco společného. A každou nádrž.“

Komisař si znovu všiml něčeho, co upoutalo jeho pozornost, ačkoli to s případem nijak nesouviselo. Vlasy Sylvaine Roseové se neustále hýbaly, i když ona sama stála úplně nehybně. A i když bylo těžké si to v danou chvíli představit: vrásky kolem úst prozrazovaly, že se umí od srdce zasmát – a zřejmě, čistě teoreticky, to i často dělá.

Na chodbě se znovu ozval hluk.

„Pustili jste dovnitř komisařku, takže tam půjdu taky.“ Dupin poznal Riwalův hlas. Velmi rozhodný.

„Nikoho jsem ke komisaři nepustil, ta dáma tam vrazila jako tank,“ protestoval tišší hlas ošetřovatele zahnaného do defenzivy.

V příštím okamžiku už stál Riwal před svým nadřízeným. S kelímkem v ruce. „Šéfe, přinesl jsem vám café. Dvojité preso. Aspoň to tak stálo na štítku automatu. Dole v čekárně.“

Dupin by svého komisaře nejraději objal – i když něco takového pochopitelně nikdy neudělal ani neudělá. Ale měl opravdu radost, že ho vidí. A ten plastikový kelímek představoval světlo na konci tunelu.

„Dobrá práce, Riwale.“

Inspektor k němu přistoupil a podal mu kelímek s takovou obřadností, jako by se jednalo o svátost.

Komisařka Roseová kývla hlavou na pozdrav, jen lehounce, ale přátelsky-kolegiálně.

„Inspektor Riwal, komisařství Concarneau. – Opravdu zneklidňující záležitost.“ Riwal si dal záležet na tom, aby zněl věcně, profesionálně. To asi způsobila přítomnost komisařky, pomyslel si Dupin..

„To rozhodně,“ odpověděla Sylvaine Roseová. „Předpokládám, že ani vy do té věci nemůžete vnést víc světla?“

„Ne. Jen jsme obdrželi informaci, že náš komisař byl zatažen do nějaké přestřelky a utrpěl zranění.“

Dupin usrkl doušek vlažné kávy, která chutnala přímo děsivě. A navíc měla plastikovou příchuť. I přesto se však cítil lépe – nějaký kofein v tom nápoji asi byl. Teprve poté, co ho komisařka přivezla do nemocnice, začal pociťovat následky toho, čím si v uplynulých hodinách prošel. Především olověnou únavu, která mu pronikla až do morku kostí. Cítil se jako zmlácený – i když by to za nic na světě nepřiznal. Přestřelky zažil i v Paříži, jistě, a jedna z nich byla mnohem divočejší. Pod mostem na okraji města, gang zlodějů aut, dobře zorganizovaná a vyzbrojená banda. Jedno zranění už měl taky za sebou, při zatýkání na Severním nádraží, prostřelené předloktí. Ale dnes se cítil hůř.

„Znáte soukromou adresu paní Brevalové, víte, kde bydlí?“ zeptala se komisařka Roseová, pravou ruku opřenou o bok a levou ještě stále v kapse bundy.

„Ano, vím, kde Lilou Brevalová bydlí. V zálivu. U Sarzeau, odpověděl.“

Jednou ji tam navštívil, když vyšetřoval vraždu hoteliéra.

Dupin dopil kávu, sundal si z paže manžetu tlakoměru a zvedl se. V prvním okamžiku se mu zamotala hlava a místnost se rozhoupala. I když v sobě měl to café. Natáhl si košili pro pacienty, kterou mu tam nechal ošetřovatel. Kvůli zavázanému rameni to nešlo snadno. Navíc měl dojem, že přestává působit lokální umrtvení, rána se probouzela. Košile byla nejméně o dvě čísla větší, než by Dupin potřeboval; uvědomoval si, že v ní musí vypadat směšně. Jeho džínsy vypadaly ještě hůř – špinavé, zakrvavené. Bylo mu to jedno.

„To je odtud asi hodina jízdy. Jedeme – když už jste se oblékl.“ Komisařka nedokázala potlačit úsměv.

„Riwale, můžete mi přinést z toho automatu něco k jídlu? Sušenky, čokoládovou tyčinku, cokoli.“

„Dobře, šéfe.“

Dupin od oběda nic nejedl a hladina cukru v krvi mu povážlivě klesla.

„A ještě jedno café. Sejdeme se u auta paní komisařky.“

Riwal se spěšně vzdálil.

„Víte, kde Lilou Brevalová pracuje? Ve které redakci?“ Stejně jako předtím měly otázky a věty komisařky Roseové i teď zvláštní náboj naléhavosti, energičnosti.

„Oficiálně spadá pod redakci ve Vannes. Domnívám se ale, že většinou pracuje doma.“

Ouest France, největší francouzský deník, patřil společně s listy Télégramme a Le Monde k Dupinově každodenní povinné četbě. Ouest France je vysloveně atlantský deník; dá se koupit kdekoli od La Rochelle dál na celém bretaňském pobřeží, v Pays de la Loire i v Normandii. A redakci má v každém větším městě.

„Možná ví některý z kolegů, na jaké věci vaše přítelkyně pracuje.“

Slovo „přítelkyně“ komisařka vyslovila se zdůrazněnou mnohoznačností.

„To považuju za málo pravděpodobné.“ Lilou nebyla typ pro týmovou práci.

„Musíte mi podepsat, že nemocnici opouštíte na vlastní riziko a zodpovědnost,“ vyzval Dupina nezainteresovaným hlasem lékař, který se během posledních minut držel v pozadí a vypisoval jakési formuláře. Zároveň komisaři podal dvě krabičky. „Součástí standardního ošetření jsou prášky proti bolesti a jako prevence antibiotika. Po těch prášcích můžete pocítit lehkou závrať. I proto žádný alkohol.“

Dupin podepsal papír, který mu lékař předložil, obě krabičky strčil do kapsy a už byl z místnosti venku. Komisařka Roseová spěchala za ním. Na dlouhé chodbě ho rychle dostihla a nechala za sebou. Její vůz stál přímo před vchodem.

Dupin zůstal na okamžik stát, musel se několikrát zhluboka nadechnout. Nemocnice se nachází na kopci na okraji města. Ve dne tu je nádherný výhled na celé Guérande, jehož romanticky středověká atmosféra drasticky kontrastuje se sterilně chladnou, funkcionální architekturou moderního nemocničního komplexu. Dupin si vzpomněl na Ville Close v Concarneau; mohutné středověké zdi a masivní věže v sobě měly cosi uklidňujícího.

Komisařka Roseová už čekala v autě. Velký, nový Renault Laguna. Tmavomodrý. Dupin zamířil k místu spolujezdce.

„Nic lepšího v tom automatu nemají,“ hlásil Riwal, který se z ničeho nic objevil u vozu komisařky, a podal komisaři balíček Bonbons caramel à la fleur de sel. V druhé ruce držel kelímek s kávou.

Dupin vděčně převzal obojí. Karamelové bonbony s příchutí soli sice nebyly zrovna to, co by očekával v nemocnici – ale identifikace místních obyvatel se salinami zřejmě neznala mezí. A po pravdě řečeno – tyhle karamely s hořkosladkou příchutí a kousíčky soli měl docela rád.

„Není to zrovna mořský jazyk, ale lepší než nic.“

Riwal na Dupina pohlédl a svraštil čelo. Bylo na něm vidět, že si o svého šéfa dělá starosti. Komisařka Roseová už seděla v autě připravená vyrazit a netrpělivě sledovala jejich úsečnou konverzaci. Dupin se začal cítit lépe, v neposlední řadě i díky vyhlídce na další přísun kofeinu.

„Riwale, vy to zkuste v redakci ve Vannes. Pro všechny případy. Poptejte se kolegů paní Brevalové. Určitě tam někoho zastihnete, musí připravit zítřejší vydání.“ Dupin si uvědomil, že je pro něj určitou vzpruhou i to, že konečně zase může udělovat příkazy. Pomalu se dostával do normální provozní teploty. „Zjistěte jména a telefony těch žurnalistů, s nimiž je Lilou Brevalová v nejužším kontaktu, včetně šéfredaktora. Všechny hned obvolejte. A informujte taky Kadega. Ať sem přijede zítra ráno.“ Dupin se krátce zamyslel a pak dodal: „Po cestě ať se zastaví v kanceláři. Vedle mého stolu leží velká modrá taška, tu musí za každou cenu přivézt.“

Riwal znal svého šéfa příliš dobře na to, aby ho taková instrukce udivila. Už dávno si odvykl klást v podobných případech otázky. Zatímco svým obvyklým energickým tónem uděloval instrukce, snažil se Dupin vsoukat na sedadlo spolujezdce. Vzhledem k tomu, že měl jedno rameno obvázané a v druhé ruce držel café, to nebylo úplně snadné.

Když se konečně usadil, komisařka k němu otočila hlavu a řekla: „Teď vyzpovídáme tu novinářku, tak rychle, jak to jen půjde. To uděláme společně. Ale pak – tím pro vás případ skončí. Dál budete už jen svědek v mém případu. Přesně to a nic víc. Vyšetřovat budu pouze já. Myslím to pochopitelně přátelsky a kolegiálně.“

Hovořila se suverénní ironií, sladce, ale ne posměšně. Dupin nicméně cítil, jak ho zaplavuje vztek. Jenže – objektivně nahlíženo, madame Roseová měla všechny trumfy v ruce. A hlavně: policejní předpisy a zákony na své straně.

Nejmoudřejší tedy bude mlčet.

Komisařka rázně nastartovala a plynový pedál sešlápla až k podlaze.

Trvalo jim to čtyřicet minut, i s modrým majáčkem, sirénou a rychlostí, která překračovala všechna omezení jak v obcích, tak mimo ně. K Dupinově úlevě toho během jízdy moc nenapovídali. Vliv lokálního umrtvení postupně slábl, bolest v rameni úměrně zesilovala. Dupin si vzal prášek proti bolesti, teď si nemohl dovolit žádnou slabost. Ke zlepšení jeho stavu přispělo i pět karamelových bonbonů.

Po cestě se ještě několikrát pokusil dovolat Lilou Brevalové (jeho mobil konečně fungoval), ale marně. Komisařka Roseová na něj několikrát vrhla zneklidněný pohled – mnohem neklidnější než předtím v salinách.

Novinářka bydlela v blízkosti Brillacu, jen pár kilometrů od Sarzeau, přímo v Morbihanském zálivu, jednom z nejmagičtějších míst celé Bretaně. Sám Dupin uznával, že tahle lokalita si i bez bretaňského přehánění zaslouží být označována za přírodní zázrak. Mor bihan znamená bretaňsky „malé moře“: vnitřní moře, s „velkým mořem“ (mor braz) spojené pouze uzoučkou „pasáží“, kterou denně mohutným proudem přitékají a zase odtékají vody oceánu. Záliv je vyšperkovaný stovkami ostrovů a ostrůvků vesměs bizarního tvaru. Jejich počet se mění v závislosti na přílivu a odlivu a pouze dvacet z nich je trvale obydleno. Moře je tu mělké, i za přílivu dosahuje hloubky jen několik metrů. Během odlivu to jsou na některých místech pouhé centimetry a jinde mizí moře úplně, takže se v délce několika kilometrů ukazuje písčité, bahnité nebo kamenité dno s většími či menšími strouhami, podlouhlými písčinami a ústřicovými poli. Za přílivu to vypadá, jako by nízké, hustě zalesněné ostrůvky plavaly na hladině jako loďky. Romantické lesíky s pohádkovými názvy: Les vzdechů, Les milenců, Les smutku, Les touhy. Půvabná směsice barev – všechny odstíny zelené, modř přílivu a blankytná modř nebe.

Dupinův přítel Henri, rovněž „Pařížan v exilu“, ovšem ženatý s Bretaňkou, měl v Morbihanském zálivu dům, nedaleko přístavu Port Saint-Goustant. Dupin ho tam předešlý rok navštívil, strávil u něj sedm dní dovolené – první oficiální dovolené po velmi dlouhé době. A moc se mu to líbilo. Mimo jiné si odtud udělali výlet do Le Croisicu.

Záliv je svět sám pro sebe. Atlantik tady ztrácí svoji děsivou tvář, vše drsné, nevlídné a divoké se tu zklidňuje a proměňuje v mírumilovné zátiší. Jako by na záliv měla uklidňující vliv malebná krajina, která ho obklopuje. Ale přesto – moře je tady, je přítomné a určuje ráz místa. Vládne tu specifické klima, Bretaňci hrdě označované za „středozemní“ nebo „subtropické“. S množstvím slunce, bohatou florou a faunou, mírné, úrodné. Dupina zvlášť potěšilo, když tu objevil velkou nádrž s mořskými koníky – tvory, které zbožňoval téměř jako tučňáky. Mořský koník je ostatně symbolem zálivu, který má už mnoho let status národního parku a chráněného území.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bretaňské zlato.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.