THE STRANGER

Copyright © 2015 by Harlan Coben

Translation © Milan Lžička, 2016

ISBN 978-80-242-6771-5

Na památku milovaného bratrance

Stephena Reitera

A také na oslavu jeho dětí:

Davida, Samanthya Jasona

Ach, duše má, na Cizincův příchod se chystej,

na příchod toho, jenž dobře ví, kterak se ptát.

V paměti dosud má stezičku ke dveřím tvým:

Životu vyhnout se lze, smrti však nikoli.

– T. S. Eliot

Kapitola 1

Cizinec nerozmetal Adamovi svět naráz.

Právě tohle si Adam Price později namlouval, byla to ovšem lež. Hned od první věty totiž jaksi vytušil, že život spokojeného předměstského ženatého otce dvou dětí, jak ho znal, je navždycky tentam. Na první pohled to byla větička úplně prostá, v jejím tónu ale zaslechl cosi chápavého, a dokonce starostlivého, co ho přesvědčilo, že nic už nebude jako dřív.

„Nemusel jste s ní zůstávat,“ prohlásil cizinec.

Stáli v síni Americké legie v newjerseyském Cedarfieldu. Tohle městečko bylo plné bohatých manažerů hedgeových fondů, bankéřů a dalších finančníků, co se považují za vládce vesmíru. S oblibou do Americké legie chodili na pivo, protože si tady mohli hrát na obyčejné lidi, správné chlapy, co jsou solí země, asi jako v reklamě na pick-up Dodge RAM, přitom ale byli všechno jenom ne tohle.

Adam stál u ulepkaného baru. Za zády měl terč na šipky. Neonové reklamy propagovaly Miller Lite, Adam ale držel v ruce láhev budweiseru. Obrátil se k muži, který se k němu právě přitočil, a i když odpověď znal, zeptal se: „To bylo na mě?“

Chlapík byl mladší než většina přítomných tatíků, hubenější, skoro až vychrtlý, a měl velké pronikavé modré oči. Jeho paže byly bílé a tenké a zpod jednoho z krátkých rukávů mu vykukovalo tetování. Na hlavě mu trůnila kšiltovka. Nebyl to zrovna hipster, vyzařovala z něj ale jakási učená zdatnost, připomínal člověka, co v práci vede technické oddělení a skoro nevídá sluníčko.

Pronikavé modré oči se na Adama dívaly s vážností, která v něm rozněcovala nutkání se odvrátit. „Řekla vám, že je těhotná, viďte?“

Adam cítil, jak sevřel láhev v prstech.

„Proto jste s ní zůstal. Corinne vám řekla, že je těhotná.“

Právě v tu chvíli nabyl Adam dojmu, jako by mu v prsou sepnul nějaký spínač, jako by kdosi spustil červený digitální časovač na nějaké bombě a ten náhle začal jako ve filmu odtikávat. Tik, tik, tik, tik.

„My se známe?“ zeptal se Adam.

„Řekla vám, že je těhotná,“ pokračoval cizinec. „Myslím Corinne. Řekla vám, že je těhotná, a pak o dítě přišla.“

Síň Americké legie přetékala místními otci v bílých baseballových trikách s tříčtvrtečními rukávy a buďto v plandavých kraťasech s kapsami, nebo tatíkovských džínech s povislým zadkem. Dneska večer se měli vybírat hráči lakrosu ze čtvrtých, pátých a šestých tříd a rozdělovat se do družstev. Pokud jste někdy chtěli vidět, jak se ve svém přirozeném prostředí chovají povahy psychologického typu A, pomyslel si Adam, sledujte jednání rodičů ve chvíli, kdy se zapojují do procesu rozřazování vlastních ratolestí do družstev. To by měl natáčet Discovery Channel.

„Zůstat s ní jste považoval za svou povinnost, nemám pravdu?“ vyzvídal muž.

„Nemám tušení, co jste sakra –“

„Lhala vám, Adame.“ Mladší muž mluvil s nesmírným přesvědčením, nejen jako by všechno věděl s naprostou jistotou, ale zároveň jako by mu v posledku ležel na srdci Adamův nejlepší zájem.

„Corinne si to celé vymyslela. Vůbec těhotná nebyla.“

Ta slova na Adama dopadala jak rány pěstí, omračovala ho, podkopávala jeho obranu; byl jimi tak otřesený a zmatený, že ho mohli odpočítat jako v boxu. Měl sto chutí se vzepřít, popadnout toho chlapa za flígr a třísknout s ním na druhou stranu sálu za to, jak mu uráží manželku. Ze dvou důvodů to však neudělal.

Zaprvé byl těmi údery omráčený a jeho obrana v troskách.

A zadruhé způsob, jakým dotyčný mluvil, cosi v jeho sebevědomém tónu, ono zpropadené přesvědčení v hlase, přivedl Adama k domněnce, že možná bude nejrozumnější mu naslouchat.

„Co jste zač?“ zeptal se Adam.

„Záleží na tom?“

„Jo, záleží.“

„Jsem cizinec,“ odvětil. „Cizinec s důležitými vědomostmi. Lhala vám, Adame. Corinne. Vůbec těhotná nebyla. Celé to byla jenom lest, jak si vás znova získat.“

Adam zavrtěl hlavou. Byl jako v mrákotách, snažil se zachovat rozvahu a klid. „Viděl jsem těhotenský test.“

„To byl podvod.“

„Viděl jsem sonogram.“

„Taky podvod.“ Zvednutím ruky Adama zarazil, než stačil něco namítnout. „A to břicho jakbysmet. Anebo bych asi měl říct břicha. Jakmile to na Corinne začalo být vidět, přestala se vám ukazovat nahá, že? Jak to vždycky zaonačila? Vymlouvala se na noční nevolnost, aby s vámi nemusela spát? Tak to obvykle bývá. A když pak dojde k potratu, můžete se na to celé jaksi zpětně podívat a pomyslet si, že to těhotenství bylo rizikové od samého počátku.“

Z opačné strany sálu zahřímal dunivý hlas: „Tak jo, chlapi, skočte si pro nové pivko a pustíme se do toho.“

Hlas patřil Trippu Evansovi, což byl předseda lakrosové ligy, někdejší reklamní manažer z Madison Avenue a celkem fajn chlap. Ostatní tatínci si začali ze stojanu rozebírat hliníkové židle, na jakých se sedává při dětských školních koncertech, a rozestavěli si je v sále do kruhu. Tripp Evans se podíval po Adamovi, zahlédl v jeho tváři očividně pobledlý výraz a starostlivě se zachmuřil. Adam na něj jenom mávl rukou a otočil se znova k cizinci.

„Kdo k čertu jste?“

„Považujte mě za svého zachránce. Nebo za přítele, co vás právě osvobodil z vězení.“

„Melete blbosti.“

Veškerý hovor víceméně ustal. Hlasy se utišily, zmlklou síní se neslo jenom vrzání židlí. Tátové nasazovali sebevědomé obličeje. Adam tohle nesnášel. Vlastně tady ani neměl být – měla tu být Corinne. V lakrosovém výboru měla na starost finance, škola jí však změnila termín učitelské konference v Atlantic City, a přestože byl dnešek pro cedarfieldský lakros nejvýznamnějším dnem v roce – a vlastně i hlavním důvodem, proč Corinne vyvíjela takovou aktivitu –, musel ji Adam chtě nechtě zastoupit.

„Měl byste mi děkovat,“ pravil muž.

„O čem to mluvíte?“

Vůbec poprvé se neznámý usmál. Adam nemohl nepostřehnout, že to byl úsměv milý, úsměv léčitele, člověka, který jenom chce udělat správnou věc.

„Jste volný,“ řekl cizinec.

„A vy jste lhář.“

„Však vy víte svoje, nebo ne, Adame?“

Z druhého konce sálu houkl Tripp Evans: „Adame?“

Otočil se k nim. S výjimkou Adama a toho neznámého už všichni seděli.

„Už budu muset,“ špitl cizinec. „Ale pokud skutečně chcete důkaz, zkontrolujte si bankovní výpis. Hledejte platbu kreditkou pro Novelty Funsy.“

„Počkat –“

„A ještě jedna věc,“ naklonil se muž těsně k němu. „Být vámi, asi bych si nechal u obou synů udělat testy DNA.“

Tik, tik, tik… bum. „Cože?“

„Důkazy pro to nemám, ale když už je žena ochotná v něčem takovém lhát, dá se usuzovat, že to neudělala poprvé.“

A zatímco Adam zůstal znova omráčený tímhle posledním obviněním, odkráčel cizinec chvatně ze dveří.

Kapitola 2

Jakmile Adama začaly zase poslouchat nohy, hned se za cizincem rozběhl.

Jenže pozdě.

Cizinec už dosedal na místo spolujezdce šedivé Hondy Accord. Vůz se rozjel. Adam se k němu hnal, aby lípviděl, aby třeba zahlédl poznávací značku, rozeznal ale jenom to, že byla registrována v jeho domovském státě New Jersey. Když auto odbočovalo k výjezdu, povšiml si ještě něčeho.

Vůz řídila žena.

Byla mladá a měla dlouhé blond vlasy. Když jí ozářila obličej pouliční lampa, postřehl, že se na něj dívá. Na okamžik se střetli pohledem. Ve tváři měla ustaraný, soucitný výraz.

Bylo jí ho líto.

Auto s burácením odsvištělo. Někdo na něj zavolal jménem. Adam se otočil a zamířil zpátky dovnitř.

Začínalo se výběrem hráčů pro domovský tým.

Adam se snažil dávat pozor, veškerý zvuk byl ale zastřený, neostrý jak obraz přes matné dveře sprchového koutu. Corinne Adamovi usnadnila práci. Všechny chlapce, kteří absolvovali testy do výběru šestých tříd, seřadila podle výsledků, takže mu stačilo jednoduše volit podle toho, kdo ještě zbýval. Pravým klíčem – pravým důvodem, proč tu vůbec seděl – byla snaha dohlédnout na to, aby se jejich šesťák Ryan dostal do hvězdného týmu, který vyjížděl k celostátním zápasům. Když byl v Ryanově věku jejich starší syn Thomas, který nyní navštěvoval druhý ročník střední školy, do takového družstva se nedostal, neboť se jeho rodiče tehdy dostatečně neangažovali – to si aspoň myslela Corinne a Adam s ní víceméně souhlasil. Až příliš tatínků sem dneska večer přišlo ani ne tak z lásky ke hře samotné, jako s cílem chránit zájmy svých ratolestí.

Adama nevyjímaje. Je to ubohé, ale co člověk nadělá.

Adam se snažil vypudit z hlavy, co právě slyšel – co to bylo vůbec za chlapa? –, to se mu ale nedařilo. Zastřeným pohledem civěl do Corinniných „dovednostních statistik“. Jeho žena kluky seřadila od nejlepšího po nejhoršího s nesmírnou, až abnormální metodičností. Když byl některý z nich vybrán, Adam si jenom otupěle odškrtl jeho jméno. Prohlížel si manželčin dokonalý krasopis, který mohl sloužit jako příklad vzorových dopisů, jaké kantoři ve třetí třídě připichují na nástěnku. Taková byla Corinne. Holka, co vešla do třídy, posteskla si, že tentokrát propadne, dopsala písemku jako první a dostala za jedna. Byla chytrá, energická, krásná a… A k tomu lhářka?

„A teď vybereme družstva na výjezdy, panstvo,“ prohlásil Tripp. Sálem znova zazněl skřípot židlí. Adam, který byl pořád jak v mrákotách, se připojil ke kroužku čtyř mužů, kteří měli zvolit týmy A a B. Tady začínalo jít do tuhého. Domovská liga se omezovala jenom na město. Nejlepší hráči ale byli nominováni do družstev A a B, která objížděla turnaje po celém státě.

Novelty Funsy. Proč jenom mi ten název něco říká?

Hlavní trenér celého ročníku se jmenoval Bob Baime, Adam ho však odjakživa vnímal jako Gastona, animovanou postavičku z disneyovky Kráska a zvíře. Bob byl urostlý ramenatý chlap se zářivým úsměvem, jaký člověk vídá jenom u omezenců. Byl hlučný a namyšlený a tupý a nepříjemný, a kdykoli si to s vypjatou hrudí a máchajícími pažemi štrádoval důležitě kolem, jako by ho doprovázel popěvek z filmu: „Žádný není Gaston, nejlíp mlátí/střílí Gaston…“

Nech to plavat, nabádal se Adam v duchu. Ten cizí chlap to na tebe jenom zkoušel…

Volba družstev měla zabrat pár vteřin. Každé dítě bylo ohodnoceno od jedničky do desítky v několika kategoriích – práce s holí, rychlost, síla, přihrávka a podobně. Čísla se sečetla a vypočítala se průměrná známka. Teoreticky stačilo postupovat seznamem odshora dolů, prvních osmnáct kluků nominovat do áčka, dalších osmnáct do béčka a zbytek by jednoduše ostrouhal. Jak prosté. Jenže v prvé řadě chtěl mít každý jistotu, že jeho syn bude hrát za mužstvo, které dotyčný trénuje.

Dobře, fajn, hotovo.

A pak se začalo podle těch žebříčků. Všechno běželo hladce až do chvíle, kdy dospěli k vůbec poslední volbě do B týmu.

„Měl by tam hrát Jimmy Hoch,“ nechal se slyšet Gaston. Zřídkakdy Bob Baime něco jen tak řekl. Zpravidla to znělo, jako kdyby činil důležité prohlášení.

Jeden z jeho nenápadných trenérských asistentů – Adam ani nevěděl, jak se jmenuje – namítl: „Ale Jack i Logan se umístili před ním.“

„Jo, to je pravda,“ připustil Gaston. „Jenže tohohle kluka já znám. Jimmy Hoch je lepší hráč než ti dva. Jenom mu ty testy úplně nevyšly.“ Odkašlal si do pěsti a pak pokračoval. „A taky má Jimmy za sebou těžký rok. Rozvedli se mu rodiče. Měli bysme mu dát šanci a do toho týmu ho nominovat. Takže pokud proti tomu nikdo nic nemá…“

Začal si Jimmyho jméno zapisovat. Adam zaslechl vlastní hlas: „Já bych měl.“ Otočily se k němu všechny oči.

Gaston k Adamovi vytrčil bradu s dolíčkem. „Prosím?“

„Mně se to nezdá,“ řekl Adam. „Jack s Loganem mají vyšší skóre. Kdo z nich dvou byl lepší?“

„Logan,“ odvětil jeden z asistentů trenéra.

Adam projel seznam a čísla si prohlédl. „Dobře, v tom případě by měl v týmu hrát Logan. Má lepší hodnocení i vyšší postavení v žebříčku.“

Po dechu sice asistenti nahlas nezalapali, skoro jako by to ale udělali. Gaston nebyl zvyklý, aby mu někdo odporoval. Naklonil se dopředu a vycenil velké zuby. „Bez urážky, ale vy tady jenom máte zastupovat manželku.“

Slůvko manželku vyřkl maličko pohrdlivě, jako by chtěl říct, že člověk není pravý chlap, když musí zastupovat svou ženu.

„Navíc ani nejste asistent trenéra,“ navázal Gaston.

„To je pravda,“ přitakal Adam. „Ale ovládám čísla, Bobe. Loganovo celkové skóre bylo šest celých sedm. Jimmy měl jenom šest celých čtyři. I dneska v době nových učebních metod je šest celých sedm víc než šest celých čtyři. Můžu vám to ukázat na grafu, pokud by vám to pomohlo.“

Gaston takový sarkasmus nepochopil. „Ale jak jsem vám zrovna vysvětloval, jsou tady určité okolnosti.“

„Ten rozvod?“

„Přesně tak.“

Adam se podíval po asistentech trenéra. Ti zničehonic objevili cosi fascinujícího na podlaze přímo před sebou. „Dobrá, a znáte taky rodinné poměry u Jacka nebo Logana?“

„Vím, že jejich rodiče žijou spolu.“

„Takže tohle je teď pro nás rozhodující faktor?“ podivil se Adam.

„Vy máte opravdu spokojené manželství, viďte, Ga–“ Málem mu řekl Gastone. „Bobe?“

„Cože?“

„Vy a Melanie. Jste ten nejšťastnější pár, co znám, no ne?“

Melanie byla pomenší sebejistá blondýna, co mrkala, jako by jí zrovna někdo vlepil facku. Gaston jí na veřejnosti často s oblibou sahal na zadek, ani ne tak na důkaz lásky nebo touhy, ale spíš aby dal všem najevo, že je jeho majetkem. Teď se zaklonil a snažil se pečlivě vážit slova. „Manželství máme spokojené, to jo, ale –“

„Tak to by mělo vašemu synovi ubrat na skóre aspoň půl bodu, ne? Tím pádem se Bob mladší propadá na nějakých, okamžíček, šest celých tři. Do béčka. Zkrátka pokud zvedneme Jimmymu hodnocení jenom proto, že jeho rodiče mají problémy, neměli bychom ho vašemu synovi pro změnu snížit, protože vy jste naopak jak dvě hrdličky?“

Jeden z asistentů se zeptal: „Adame, není vám něco?“ Adam k tazateli trhl hlavou. „Ne.“

Gaston si začal procvičovat pěsti.

„Corinne si to celé vymyslela. Vůbec těhotná nebyla.“

Adam se hromotlukovi upřeně podíval do očí. Jen do toho, frajere, pomyslel si v duchu. Jen se ukaž, zrovna dneska. Gaston byl z ranku urostlých svalovců, u nichž člověk ví, že dělají všechno výhradně pro efekt. Přes Gastonovo rameno Adam zahlédl, že je se zaskočeným výrazem ve tváři pozoruje Tripp Evans.

„Tady nejsme v soudní síni,“ zablýskal Gaston chrupem. „Jste mimo.“

Soudní síň si Adam zevnitř neprohlédl už čtyři měsíce, nenamáhal se ho však poopravit. Zvedl lejstra do vzduchu. „Ta hodnocení tady nejsou pro srandu králíkům, Bobe.“

„A totéž platí i o nás,“ řekl Gaston a prohrábl si černou hřívu.

„O trenérech. My ty kluky sledujeme roky. Poslední slovo máme my. Teda já jakožto hlavní trenér. Jimmy má dobrý přístup. I to hraje roli. Nejsme počítače. Pomocí všech dostupných nástrojů vybíráme děti, co si to zaslouží nejvíc.“ Rozhodil obřími tlapami, snažil se Adama nahnat zpět do stáda. „A beztak se tady bavíme o posledním místě v béčku. O nic až tak zásadního přece nejde.“

„Pro Logana to podle mě docela zásadní je.“

„Hlavní trenér jsem já. Poslední slovo patří mně.“

Sešlost se začala rozcházet a chlapi jeden po druhém opouštěli sál. Adam otevřel pusu a chtěl ještě něco říct, ale k čemu? Tenhle spor nemohl vyhrát, tak proč se do něj vůbec pouštěl? Vždyť ani netušil, co je ten Logan vůbec zač. Jenom tím odváděl pozornost od vnitřního zmatku, který mu způsobil ten cizinec. Nic víc. Dobře to věděl. Zvedl se ze židle.

„Kam to jdete?“ zeptal se Gaston, bradu tak vytrčenou, že si až koledoval o ránu.

„Ryan je v áčku, je to tak?“

„Je.“

Proto taky Adam přišel – aby v případě potřeby za syna orodoval. Hotovo. Zbytek už byly hlouposti. „Tak se mějte, pánové.“

Adam zamířil zpátky k baru. Kývl na Lena Gilmana, velitele místní policie, který s oblibou pracoval za barem, jelikož tím snižoval počet řidičů usedajících za volant pod vlivem alkoholu. Len na něj taky kývl a přisunul Adamovi láhev budweiseru. Adam s přehnanou vervou ukroutil zátku. Přitočil se k němu Tripp Evans. I jemu Len přisunul pivo. Tripp láhev zvedl a s Adamem si přiťukl. Oba muži mlčky upíjeli, přítomní se rozcházeli a halasně se loučili. Gaston se dramaticky zvedl – dramatičnost byla jeho specialita – a šlehl po Adamovi nevraživým pohledem. Adam k němu zvedl láhev, jako by mu připíjel na zdraví. Gaston nasupeně odpochodoval.

„Snažíš se skamarádit?“ zeptal se Tripp.

„Jsem společenský člověk,“ odtušil Adam.

„Víš, že je to místopředseda výboru, že jo?“

„Až se příště uvidíme, nesmím zapomenout před ním padnout na kolena,“ řekl Adam.

„A předseda jsem já.“

„Tak to abych si pořídil nákoleníky.“

Tripp pokyvoval, ta hláška se mu líbila. „Bob to teď vůbec nemá lehké.“

„Bob je blb.“

„No jo no. A víš, proč se toho předsedování furt držím?“

„Dobře se ti na to balí holky?“

„To taky. Ale i proto, že kdybych odstoupil, na řadě je Bob.“

„Z toho mám husí kůži,“ pravil Adam a už odkládal pivo. „Radši poběžím.“

„Je bez práce.“

„Kdo?“

„Bob. Už je to přes rok, co o ni přišel.“

„To je mi ho líto,“ odvětil Adam. „Ale to není omluva.“

„Nic takového ani netvrdím. Jenom jsem chtěl, abys to věděl.“

„Chápu.“

„A najít práci,“ pokračoval Tripp Evans, „Bobovi pomáhá jeden lovec mozků – prvotřídní a veledůležitý lovec mozků.“

Adam láhev položil. „No a?“

„No a tenhle veledůležitý lovec mozků se Bobovi snaží sehnat práci.“

„Tos už říkal.“

„A ten lovec se jmenuje Jim Hoch.“

Adam se zarazil. „Jakože otec Jimmyho Hocha?“ Tripp mlčel.

„Tak proto chce toho kluka v mančaftu?“

„Myslíš snad, že Boba trápí, že se mu rozvedli rodiče?“ Adam jenom kroutil hlavou. „A tobě to nevadí?“

Tripp pokrčil rameny. „Tady není čistého nic. Rodič se angažuje kvůli sportům vlastních dětí, víš, to máš jak se lvicí u lvíčete. Občas se vybere dítě proto, že bydlí v sousedství. Jindy se vybere dítě proto, že má sexy mámu, co se vyzývavě oblíká na zápasy…“

„To víš z osobní zkušenosti?“

„Přiznávám. A někdy se vybere dítě proto, že jeho táta může pomoct sehnat džob. Za mě je to lepší důvod než většina jiných.“

„Uf, na reklamního manažera jsi teda pořádný cynik.“

Tripp se pousmál. „Jo, já vím. Ale víš, jak se o tom vždycky bavíme. Jak daleko jsi schopný zajít, abys ochránil vlastní rodinu? Nikomu bys neublížil; ani já bych nikomu neublížil. Ale kdyby někdo tvojí rodině vyhrožoval, kdybys musel zachraňovat vlastní dítě…“

„Tak bychom zabíjeli?“

„Jen se rozhlídni, kamaráde,“ rozpřáhl Tripp paže. „Tohle město, ty školy, ty programy, děti, rodiny – občas jen tak sedím a kroutím hlavou nad tím, jaké máme všichni štěstí. Žijeme splněný sen, víš.“ Adam to věděl. Svým způsobem. Z mizerně placeného obhájce ex offo se vypracoval na přeplaceného advokáta se specializací na vyvlastňování majetku, aby tenhle sen dokázal financovat. A v duchu přemítal, jestli mu to stálo za to. „A když na to doplatí Logan?“

„Copak je život spravedlivý? Koukni, měl jsem klienty z jedné velké automobilky. Jo, tu značku znáš. A taky jsi nedávno četl v novinách, jak ututlali problémy se sloupky řízení. Spousta lidí se zranila, dokonce zabila. A ti chlápci z automobilky byli fakt sympaťáci. Normální. Tak jak to můžou dopustit? Jak je možné, že vyplodí nějaké ty žvásty o nákladech a výnosech a nechají lidi umírat?“

Adam tušil, kam míří, v Trippově případě si ten proslov ale vždycky nechal líbit. „Protože jsou to svině zkorumpovaný?“

Tripp se zamračil. „Víš, že to tak není. Jsou jako zaměstnanci tabákových firem. Jsou snad i oni sakumprásk zlí? Anebo co všichni ti pánbíčkáři, co zametaj pod koberec církevní skandály, anebo já nevím, lidi, co znečišťujou řeky? Jsou to taky všechno prostě jenom zkorumpovaný svině, Adame?“

Tripp už byl takový – předměstský táta a filozof v jedné osobě.

„To mi pověz ty.“

„Záleží na úhlu pohledu, Adame,“ usmál se na něj Tripp. Sundal si čepici, uhladil si ustupující prameny vlasů a znova si ji nasadil.

„My lidi nedokážeme vnímat nepředpojatě. Vždycky jsme zaujatí. Vždycky si chráníme vlastní zájmy.“

„Všechny ty příklady mají jedno společné…,“ podotkl Adam.

„Co?“

„Prachy.“

„To je kořen všeho zla, kamaráde.“

Adam přemýšlel o tom cizinci. Přemýšlel o svých dvou synech, kteří byli v tu chvíli doma a nejspíš si zrovna psali úkoly nebo hráli videohry. Přemýšlel i o manželce, která odjela do Atlantic City na jakousi učitelskou konferenci.

„Všeho zla ne,“ odtušil.

Kapitola 3

Na parkovišti před síní Americké legie byla tma. Černou oponu prořezávaly pouze zákmity světla z otevřených dveří aut nebo kratší záblesky rozsvícených displejů chytrých telefonů. Adam nasedl do vozu a uvelebil se za volantem. Několik okamžiků nic neudělal. Jenom tam seděl. Kolem se zabouchávaly dveře aut. Naskakovaly motory. Adam se ani nepohnul.

„Nemusel jste s ní zůstávat…“

Ucítil, jak mu v kapse zavibroval mobil. Počítal, že to bude esemeska od Corinne. Nejspíš hořela zvědavostí, jak dopadl výběr hráčů. Adam telefon vytáhl a zprávu si otevřel. Jo, od Corinne:

Tak jak to dneska šlo??

Přesně jak čekal.

Adam na esemesku civěl, jako by snad obsahovala nějaké skryté sdělení, když vtom sebou trhl, neboť kdosi zaklepal klouby prstů na sklo. Okýnko u spolujezdce vyplnila Gastonova hlava velikosti tykve. Zubil se na Adama a naznačil mu, ať okýnko stáhne. Adam strčil klíček do zapalování, stiskl tlačítko a sledoval, jak sklo zajíždí do dveří.

„Hele, chlape,“ pravil Gaston, „nic ve zlém. Jenom taková upřímná výměna názorů, jo?“

„Jo.“

Gaston mu okýnkem podal ruku. Adam ji stiskl.

„Hodně štěstí v letošní sezoně,“ popřál mu Gaston.

„Dík. A vám hodně štěstí se sháněním práce.“

Gaston na okamžik ztuhl. Stál nachýlený do okýnka a Adam seděl uvelebený za volantem, aniž by odvrátil zrak. Nakonec Gaston svou tlapu stáhl a odkráčel.

Tatrman.

Telefon znova zabzučel. A znova to byla Corinne:

Tak jak?!?

Adam ji úplně viděl, jak hypnotizuje displej a nemůže se dočkat reakce. Psycho hrátky nikdy nebyly jeho styl – neviděl důvod jí neodpovědět:

Ryan je v áčku.

Odepsala okamžitě:

Jupí!!! Za půl hoďky ti brnknu.

Odložil mobil, nastartoval a zamířil domů. Cesta měla přesně 4,2 kilometru – Corinne si ji změřila počítadlem v autě, když začínala běhat. Projel kolem nového společného obchodu Dunkin’ Donuts a Baskin-Robbins na South Maple a u benzínky Sunoco na rohu zabočil vlevo. Když dorazil domů, bylo už pozdě, jako obvykle se ale ještě v celém baráku svítilo. Značná část školní výuky se v současnosti věnovala hospodaření s energií a jejím obnovitelným zdrojům, jeho dva synátoři se ale pořád ještě nenaučili při odchodu z místnosti zhasínat.

Jen co se přiblížil ke dveřím, uslyšel, jak se rozštěkala jejich border kolie Jersey. Když si odemkl, Jersey ho vítala, jako by se vracel domů válečný zajatec. Adam si všiml, že pes má prázdnou misku na vodu.

„Haló?“

Bez odpovědi. Ryan už zřejmě spal. Thomas nejspíš ještě dodělával úkoly, nebo to aspoň předstíral. Nikdy se totiž nestalo, že by zrovna hrál či dohrával nějakou videohru nebo se jen tak vrtal v laptopu – Adamovi se ho vždycky podařilo zastihnout právě v okamžiku, kdy končil s úkoly a začínal hrát videohry nebo se vrtat v laptopu.

Natočil do misky vodu.

„Haló?“

Thomas se objevil nad schody. „Čau.“

„Vyvenčil jsi Jersey?“

„Ještě ne.“

Pubertální výraz pro Ne.

„Tak s ní běž teď.“

„Nejdřív jenom musím dodělat jeden úkol.“ Pubertální výraz pro Ne.

Adam se užuž chystal mu zopakovat důrazné „Běž teď“ – šlo o klasický taneček mezi puberťákem a rodičem –, pak se ale zarazil a jen se na chlapce díval. Do očí se mu hrnuly slzy, dokázal je ale potlačit. Thomas se Adamovi podobal. Říkal to každý. Měl tutéž chůzi, stejně se smál a druhý prst na noze měl rovněž delší než palec. Kdepak. Vyloučeno, že by nebyl Adamův. I když ten cizinec povídal, že…

Takže odte9 posloucháš někoho úplně cizího?

Vzpomínal, kolikrát Corinne i on kluky varovali před cizími lidmi a před nebezpečím, které mohou představovat; vzpomínal, jak je nabádali, ať nejsou přehnaně vstřícní, ať na sebe poutají pozornost, pokud je osloví dospělý, ať si vymyslí slovo, jímž dají najevo, že jsou v ohrožení. Thomas to pochopil okamžitě. Ryan byl od přírody důvěřivější. Corinne se měla na pozoru před lidmi, co se potloukali kolem sportovišť, kde se hrály dětské ligy, před věčnými kibici, kteří měli až patologickou potřebu koučovat, přestože jejich potomci tam už dávno nechodili, ba co hůř, kteří třeba potomky vůbec neměli. Adam byl v tomhle směru odjakživa trochu laxnější – anebo za tím možná bylo cosi temnějšího. Možná byla na vině skutečnost, že když přišlo na jeho děti, nevěřil vůbec nikomu, nejen těm, co můžou normálně vyvolat podezření.

Prostě to tak bylo jednodušší, nebo ne?

Thomas v tátově tváři cosi zahlédl. Ušklíbl se a po puberťácku napůl sešel, napůl seběhl ze schodů, jako by ho zezadu postrčila čísi neviditelná ruka a jeho nohy to jen taktak vybraly.

„Tak já teda půjdu s Jersey teďka,“ prohodil Thomas.

Dusavě kolem otce prošel a uchopil vodítko. Jersey se už tiskla ke dveřím, nemohla se dočkat. Vyrazit si na procházku byla Jersey ochotná kdykoliv, ostatně jako každý pes. Náruživou touhu jít se proběhnout dávala najevo tím, že se postavila před dveře tak, že se nedaly otevřít, aby vyběhla ven. To jsou prostě psi.

„Kde je Ryan?“ zeptal se Adam.

„V posteli.“

Adam se podíval na hodiny na mikrovlnce. Čtvrt na jedenáct. Na kutě chodil Ryan v deset, měl ale povoleno zůstat vzhůru a číst si do večerky v půl jedenácté. Stejně jako Corinne měl i Ryan smysl pro pravidla. Nikdy mu nemuseli připomínat, že už je tři čtvrtě na deset nebo podobně. Ráno vyskočil z postele, jakmile spustil budík, vysprchoval se, oblékl, sám si udělal snídani. To Thomas byl jiný. Adama často napadalo, že by potřeboval elektrický poháněč dobytka, aby staršího syna ráno co ráno přiměl k činnosti.

Novelty Funsy…

Adam zaslechl, jak za Thomasem a Jersey zaklaply síťové dveře. Zamířil nahoru a nakoukl k Ryanovi. Usnul s rozsvícenou lampičkou a nejnovějším románem Ricka Riordana na prsou. Adam po špičkách vklouzl dovnitř, knihu zvedl, zastrčil do ní záložku a svazek odložil. Právě sahal po vypínači lampičky, když se Ryan pohnul.

„Tati?“

„Ahoj.“

„Dostal jsem se do áčka?“

„E-maily rozešlou zítra, kámo.“

Milosrdná lež. Oficiálně ještě neměl Adam nic vědět. Trenéři nesměli svým dětem nic prozradit, dokud jim ráno nepřijde oficiální e-mail, aby se to všichni dozvěděli současně.

„Tak jo.“

Ryan zavřel oči a usnul, ještě než mu klesla hlava. Adam se na syna chvíli díval. Co do zevnějšku se Ryan podobal spíš mámě. To až dodnes pro Adama nic moc neznamenalo – vlastně to bylo odjakživa plus –, ale teď, dneska večer, to v něm vyvolávalo otázky. Bylo to hloupé, ale prostě to tak bylo. Co se jednou stalo, nelze odestát. Červík v mozku mu ne a ne dát pokoj, ale na druhou stranu, co má být? Díval se na Ryana a přepadl ho onen ohromující pocit, jaký při pohledu na syny občas zažíval – byla to dílem čirá radost, dílem strach z toho, co by je v tomhle krutém světě mohlo potkat, dílem přání a naděje, a to všechno se prolnulo v tom jediném, co mu na celé téhle planetě připadalo naprosto čisté. Ano, je to sentimentální, ale co naplat. Čistota. Právě ta člověka zaplaví, když se při pohledu na své dítě ztratí v zákrutách mysli – čistota, která může pramenit výhradně z pravé, naprosté lásky.

Měl Ryana opravdu moc rád.

A kdyby zjistil, že Ryan není jeho, pominulo by to všechno snad? To se pak prostě všechno vytratí? A záleží na tom vůbec?

Zakroutil hlavou a odvrátil se. Na jeden večer už bylo mudrování o otcovství ažaž. Zatím se nic nezměnilo. Nějaký podivín se mu snažil nakukat nesmysly o fingovaném těhotenství. Nic víc. Adam pracoval v právnické branži už dost dlouho na to, aby věděl, že za jisté nelze považovat nic. Je třeba udělat nezbytné. Je třeba prověřovat. Lidi lžou. Je třeba všechno zkoumat, protože pokud něco předjímáte, až moc často s takovými domněnkami pohoříte.

Jistě, instinkt Adamovi napovídal, že na slovech toho neznámého možná něco bude, jenže to byl právě ten problém. Naslouchá-li totiž člověk instinktu, nezřídka se tím spíš nechá obalamutit.

Udělej, co máš. Prověř to. Ale jak?

Jednoduše. Začni s Novelty Funsy.

Rodina měla společný stolní počítač, který se kdysi nacházel v obýváku. Byl to Corinnin nápad. To aby si doma nikdo na webu nic potají neprohlížel (čti: nekoukal na porno). Adam s Corinne tak teoreticky měli o všem vědět, měli tak být zralými, zodpovědnými rodiči. Adamovi ale záhy došlo, že tenhle typ dohledu je buď nadbytečný, nebo přímo nesmyslný. Kluci si mohli cokoliv, porno nevyjímaje, najít na svých telefonech. Mohli si zajít ke kamarádovi. Mohli sáhnout po některém z laptopů nebo tabletů, které se po domě povalovaly.

A co je to vůbec za výchovu, říkal si. Naučme je jednat správně proto, že je to správné – ne proto, že vám máma s tátou koukají přes rameno. Takový pohled na věc mají na počátku samozřejmě všichni rodiče, co nevidět si ovšem člověk uvědomí, že podobné výchovné zkratky mají svůj důvod.

Druhý problém byl ještě víc nasnadě: chtěl-li člověk počítač využívat k zamýšleným účelům – ke studiu nebo psaní úkolů –, naneštěstí ho rušil hluk z kuchyně a televize. Adam jej proto přemístil do malého výklenku, kterému velkoryse přezdívali „domácí pracovna“ – do místnůstky, jež plnila příliš mnoho funkcí pro příliš mnoho lidí. Ve štůsku napravo ležely písemky Corinniných studentů čekající na oznámkování. V domácích úkolech kluků odjakživa panoval chaos, jako raněný voják na bojišti ještě v tiskárně ležel hrubý koncept jakési slohové práce. Na židli byly vyskládané účty, které měl Adam elektronicky poplatit.

Internetový prohlížeč byl spuštěný na stránce jakéhosi muzea. Jeden z kluků si zřejmě cosi studoval o antickém Řecku. Adam si v prohlížeči zkontroloval historii, aby měl přehled o navštívených stránkách, ovšem jeho synové už byli natolik šikovní, že by po sobě usvědčující stopy nezanechali. Jeden ale nikdy neví. Jednou se Thomas nedopatřením zapomněl odhlásit z Facebooku. Adam tehdy seděl před počítačem, zíral na hlavní stránku a ze všech sil se snažil odolat nutkání nakouknout do synových konverzací.

A tenhle niterný boj prohrál.

Stačilo pár vzkazů a Adam toho nechal. Žádné nebezpečí synovi nehrozilo – to bylo to hlavní –, přesto se jednalo o znepokojivý vpád do jeho soukromí. Dozvěděl se věci, které vědět neměl. Nic zásadního. Nic světoborného. Ale věci, o kterých by si měl patrně otec se synem promluvit. Jenže jak s těmi informacemi teď naložit? Kdyby si s Thomasem popovídal mezi čtyřma očima, musel by se přiznat, že mu lezl do soukromí. A stálo by něco takového za to? Zvažoval, že by o tom řekl Corinne, ale jakmile se uklidnil a nechal si všechno projít hlavou, došlo mu, že na zprávách, co si přečetl, není ve skutečnosti nic nenormálního, že i on sám v pubertě dělal sem tam věci, u nichž by si nepřál, aby se o nich dozvěděli rodiče, že z toho jednoduše vyrostl a zmoudřel, a kdyby ho tehdy rodiče špehovali a vmetli mu vše do tváře, nejspíš by mu to nepřidalo.

A tak to nechal plavat. Rodičovství. Nic pro padavky. Schválně to oddaluješ, Adame. Ano, to věděl. Takže zpátky k věci.

Dneska večer neobjevil v nedávné historii nic mimořádného. Jeden z kluků – nejspíš Ryan – se opravdu zabýval antickým Řeckem, anebo si něco dohledával k rozečtené knize od Ricka Riordana. Objevil odkazy na Dia, Háda, Héru či Ikara. Šlo tedy o řeckou mytologii. Probíral se historií dál a zkusil včerejšek. Všiml si dotazu na to, jak se člověk autem dostane do hotelu a kasina Borgata v Atlantic City. Logické. Právě tam se Corinne ubytovala. Rovněž si vyhledala program kongresu a rozklikla si ho.

Tak to by stačilo.

Dost bylo průtahů.

Otevřel si webovou stránku svojí banky. Měli s Corinne dvě konta. Neoficiálně říkali jednomu soukromé a druhému pracovní. Sloužilo jim to k lepší účetní dokumentaci. „Pracovní“ kreditku využívali pro výdaje, které se daly označit jako pracovní – jako byla například právě ta učitelská konference v Atlantic City. Na všechno ostatní používali kartu „osobní“.

Nejdřív si zobrazil výpis z osobní kreditky. Stránka umožňovala fulltextové vyhledávání. Vyťukal slůvko novelty. Nic se neukázalo. Dobře, fajn. Odhlásil se a totéž si nechal vyhledat i pro pracovní Visa kartu.

A ejhle.

Vyskočila na něj platba stará něco málo přes dva roky, šlo o 387,83 dolaru na účet firmy jménem Novelty Funsy. Adam vnímal tichý hukot počítače.

Jak to? Jak to, že ten cizinec o téhle platbě věděl? Neměl tušení.

Už tehdy si přece Adam té platby musel všimnout, ne? Ano, byl si tím jistý. Namáhal mozek a snažil se pospojovat skrovné střípky jedné vzpomínky. Seděl tehdy přímo tady a platby z karet kontroloval. Zeptal se na to Corinne. Ta platby zlehčovala. Prohlásila cosi o nákupu výzdoby do třídy. Měl za to, že se mu tehdy nezdála ta cena. Připadala mu přemrštěná. Corinne prohlásila, že jí to škola proplatí. Novelty Funsy. Název, za nímž tušil obchod s nějakými dekoracemi nebo – řekněme – žertovnými předměty, mu nijak nekale nezněl.

Adam otevřel další okno a vygoogloval si Novelty Funsy. Google na něj vyplivl:

Zobrazeny výsledky pro dotaz Novelty Fancy

Pro výraz Novelty Funsy nebyly nalezeny žádné výsledky

No teda. To bylo divné. Na Googlu je přece všechno. Adam se zaklonil a zvažoval, jaké má možnosti. Proč by na Novelty Funsy neexistoval ani jediný odkaz? Ta firma byla skutečná. Viděl ji na výpisu z účtu.

Hryzal se do spodního rtu. Nechápal to. Přijde k němu úplně cizí člověk a řekne, že mu manželka lhala – a že ty lži byly podle všeho propracované –, když mu tvrdila, že je těhotná. Co byl zač? Jaký k tomu měl důvod?

Dobře, tyhle dvě otázky teď nechme být a přejděme k té nejpodstatnější: Je to pravda?

Adam jednoduše toužil říct „Ne“ a hodit to za hlavu. Bez ohledu na jejich problémy, bez ohledu na jizvy, které na nich osmnáct let manželství zanechalo, jí věřil. Jak šel čas, mnohé se vytratilo, polámalo a rozplynulo anebo, optimističtěji řečeno, proměnilo a vystříbřilo, ale tím, co podle všeho přetrvává a nabývá na soudržnosti, je ochranné rodinné pouto – ty a tvoje žena tvoříte pár. Stojíte na stejné straně, jste na jedné lodi, můžete se jeden o druhého opřít. Tvoje vítězství jsou i její. A stejně tak tvoje nezdary.

Adam Corinne bezvýhradně věřil. A přesto…

Ve své branži to zažil už milionkrát. V kostce řečeno vás druzí obelhávají. Sice s Corinne stáli na jedné lodi, zároveň byli ale i jednotlivci. Bylo by sice hezké důvěřovat někomu zcela absolutně a zapomenout, že se někdy nějaký cizinec objevil – Adam byl v pokušení se právě takhle zachovat –, jenže to se až moc podobalo příslovečnému strkání hlavy do písku. Hlas pochybností někde v hlavě možná jednoho dne zmlkne, nikdy už ale nezmizí.

Aspoň dokud si Adam nezjistí, jak se věci opravdu mají.

Cizinec se nechal slyšet, že důkazem je tahle zdánlivě nevinná platba kartou. Dlužil to jak sobě, tak i Corinne (ani ona by o takový dotěrný hlas nestála, že?), a tak vyťukal bezplatnou linku společnosti Visa. Nahraný hlas ho vybídl, ať zadá číslo karty, datum platnosti a číselný kód CVV na rubové straně. Celá operace se měla odehrát přes automat, nakonec se však nahraný hlas zeptal, zda by nechtěl hovořit se zástupkyní společnosti. Se zástupkyní. Jako kdyby volal někam do školy. Odvětil, že ano, a zaslechl, jak telefon kdesi vyzvání. Když dotyčná sluchátko zvedla, musel jí zopakovat tytéž údaje – k čemu je tohle dobré? – a navíc uvést poslední čtyřčíslí svého sociálního pojištění a adresu.

„Co byste si přál, pane Prici?“

„Na výpisu z mojí Visa karty figuruje platba firmě Novelty Funsy.“

Požádala ho, ať jí slůvko funsy vyhláskuje, a pak se otázala: „Znáte částku a datum transakce?“

Adam jí informace předal. Když vyřkl datum – platba byla přes dva roky stará –, čekal, že přijde zamítavá reakce, zástupkyně se ale k téhle skutečnosti nijak nevyjádřila.

„A jaké informace potřebujete, pane Prici?“

„Nevzpomínám si, že bych od firmy jménem Novelty Funsy cokoliv kupoval.“

„Hm,“ odtušila zástupkyně.

„Hm?“

„Totiž, některé společnosti neúčtují pod skutečným názvem. Chápete, kvůli diskrétnosti. Jako když se třeba ubytujete v hotelu a tam vám řeknou, že název toho a toho filmu se na vašem účtu za telefon neobjeví.“

Měla na mysli pornografii nebo něco ohledně sexu. „To není tenhle případ.“

„Tak se tedy podíváme, jak se věci mají.“ Ve sluchátku bylo slyšet, jak ťuká do klávesnice. „Novelty Funsy je uveden jako internetový obchod. To obvykle naznačuje, že jde o firmu, která si zakládá na soukromí. Pomohlo vám to?“

Ano i ne. „Existuje možnost vyžádat si od ní podrobný prodejní doklad?“

„Jistě. Možná to ale pár hodin potrvá.“

„To by mi nevadilo.“

„Máme tady u vás uvedený e-mail.“ Přečetla mu adresu. „Máme vám ho poslat tam?“

„To by bylo skvělé.“

Žena se zeptala, jestli mu může posloužit ještě něčím jiným. Odvětil, že děkuje, ale ne. Popřála mu hezký večer. Zavěsil a zíral na obrazovku. Novelty Funsy. Když o tom tak přemýšlel, to jméno mu přece jen znělo jako diskrétní název pro sex shop.

„Tati?“

Byl to Thomas. Adam rychle sáhl po tlačítku, aby vypnul monitor, jako, no třeba jako kdyby některý z jeho synů koukal na porno.

„Ahoj,“ zahlaholil Adam, nenucenost sama. „Co je?“

Připadalo-li Thomasovi otcovo chování prapodivné, nedal to nijak najevo. Tím, jak jsou dospívající zaměření sami na sebe, bývají někdy až absurdně nedovtipní. V danou chvíli to Adamovi přišlo vhod. Co zrovna táta hledal na internetu, nemohlo Thomase ani v nejmenším zajímat.

„Nemohl bys mě hodit k Justinovi?“

„Teď?“

„Má moje trenýrky.“

„Jaké trenýrky?“

„Tréninkové. Na zítřejší trénink.“

„A to si nemůžeš vzít nějaké jiné?“

Thomas se na otce podíval, jako by mu z čela vyrůstal roh. „Trenér povídal, že na trénink musíme nosit tréninkové trenky.“

„A nemůže ti je prostě Justin zítra vzít do školy?“

„Měl mi je přinést už dneska. Dost zapomíná.“

„A cos měl teda dneska na sobě?“

„Kevin měl jedny navíc. Bráchovy. Byly mi velké.“

„No a co kdybys Justinovi zavolal a řekl mu, ať si je teď hned dá do batohu?“

„Jo, to bych mohl, jenže on to neudělá. Jsou to jenom čtyři bloky. A navíc bych se i mohl potrénovat v řízení.“

Před týdnem dostal Thomas zkušební řidičák – což byla pro rodiče obdoba zátěžového testu bez použití EKG. „Tak jo, hned budu dole.“ Adam vymazal historii v prohlížeči a sešel do přízemí. Jersey zadoufala v další procházku, a když kolem ní jenom spěšně prošli, jako by jim zkroušeným pohledem vyčítala: „Nechce se mi věřit, že mě nevezmete s sebou.“ Thomas popadl klíčky a posadil se za volant.

Tentokrát mohl Adam na sedadle spolujezdce zůstat v klidu. To Corinne byla v tomhle směru přehnaně úzkostlivá. Neustále při jízdě radila a na něco upozorňovala. Když byla spolujezdkyní ona, jako by měla pořád nohu na pomyslné brzdě. Jak Thomas vyjel do ulice, Adam se pootočil a z profilu si syna prohlížel. Tváře měl lehce poseté akné. Na líci mu rašil jemný vous, tvarem, nikoli hustotou podobný tomu, jaký nosíval Lincoln, přesto se syn už musel holit. Ne každý den. Ani víckrát než jednou týdně, už mu ale zkrátka vousy rostly. Na sebe si Thomas vzal krátké kapsáče. Měl chlupaté nohy. A krásné modré oči. Každý se nad nimi rozplýval. S jiskřivě modravým odstínem ledu.

Thomas zabočil na příjezdovou cestu, přičemž se napravo až moc přiblížil obrubníku.

„Hned jsem zpátky,“ prohodil.

„Dobře.“

Syn zařadil do parkovací polohy a sprintoval ke vstupním dveřím. Otevřela mu Justinova máma Kristin Hoyová – Adam zahlédl zářivou kštici plavých vlasů –, což ho překvapilo. Učila na stejné střední škole jako Corinne. Obě ženy se poměrně sblížily. Adam se tak nějak domníval, že i ona odjela do Atlantic City, ale pak si uvědomil, že konference byla určena učitelům dějepisu a jazyků. A Kristin byla matikářka.

Kristin se usmála a zamávala. Taky jí zamával. Thomas zmizel v domě a Kristin se po cestičce vydala k autu. I když to znělo maličko nevhodně, byla Kristin Hoyová ženská, co by stála za hřích.

Právě tak o ní onehdy Adam zaslechl mluvit partičku Thomasových kamarádů, i když by na to přišel i sám. Zrovna teď si to k němu šinula v přiléhavých džínech a upnutém bílém triku. Závodně se věnovala kulturistice či co. Podrobnosti Adam neznal. Za jménem měla řadu písmen a vypracovala se až na úroveň „profesionálky“, ať už to obnášelo cokoliv. Někdejší napumpované kulturistky se Adamovi nikdy nelíbily a na některých soutěžních fotkách byla popravdě i Kristin samý sval a šlacha. Vlasy měla až moc odbarvené, úsměv až moc běloskvoucí a opálení až moc do oranžova, ale tváří v tvář to jako celek fungovalo setsakra dobře.

„Nazdar, Adame.“

Nevěděl, jestli má z auta vystoupit, nebo ne. Nakonec se rozhodl, že zůstane sedět na svém místě.

„Čau, Kristin.“

„Corinne je pořád pryč?“

„Jo.“

„Ale zítra se vrací, ne?“

„Ano.“

„Fajn, já se jí ozvu. Musíme cvičit. Za dva týdny mám celostátní soutěž.“

Na svém facebookovém profilu měla uvedeno, že je „fitness modelkou“ a „profesionálkou WBFF“. Corinne jí záviděla figuru. Nedávno společně začaly cvičit. Jako u většiny věcí, které člověku svědčí nebo škodí, dospěje časem do fáze, kdy se to, co bylo na počátku příjemným zvykem, změní svým způsobem v posedlost.

Nato se vrátil Thomas s trenýrkami.

„Měj se, Thomasi.“

„Vy taky, paní Hoyová.“

„Dobrou noci, hoši. A moc to nepřehánějte se zábavou, když je mamka pryč.“

Pak zase odkráčela domů.

Thomas podotkl: „Je docela otravná.“

„To se neříká.“

„Měl bys vidět jejich kuchyni.“

„Proč? Co je s jejich kuchyní?“

„Na lednici má svoje fotky v bikinách,“ vysvětloval Thomas. „Je to hnus.“

Těžko nějak oponovat. Když Thomas vyjížděl, na rtech mu zacukal lehký úsměv.

„Co?“ vyzvídal Adam.

„Kyle jí říká nicmocka,“ řekl Thomas.

„Komu?“

„No Hoyový.“

Adam přemítal, jestli je to nový výraz pro ženskou, co by stála za hřích.

„Co je to nicmocka?“

„Tak se říká těm, co nejsou zrovna pěkný – ale postavu mají super.“

„Nějak to nechápu,“ konstatoval Adam.

„No jako že ksicht nic moc,“ objasnil mu Thomas.

Adam potlačoval úsměv a jenom nevěřícně kroutil hlavou. Užuž chtěl syna pokárat – v duchu přemítal, jak to udělat a zachovat u toho kamennou tvář –, když vtom mu zazvonil telefon. Podíval se na jméno volajícího.

Byla to Corinne.

Hovor odmítl, potřeboval se soustředit na synovu jízdu. Corinne by to pochopila. Chystal se schovat telefon do kapsy, když ucítil, jak zavibroval. Na hlasovku moc rychlé, pomyslel si, ale ne, byl to e-mail z banky.

Otevřel ho. Byly v něm odkazy na podrobné vyúčtování nákupů, Adam jim ale sotva věnoval pozornost.

„Tati? Jsi v pohodě?“

„Věnuj se řízení, Thomasi.“

Všechno si hodlal detailněji prohlédnout, až dorazí domů, ovšem už první řádka e-mailu prozrazovala víc, než chtěl vědět.

Novelty Funsy je fakturační název následujícího internetového prodejce:

fingovane-tehotenstvi.com

Kapitola 4

Když se vrátili domů, usedl Adam do svého pracovního koutku, kliknul na odkaz v e-mailu a sledoval, jak se stránka načítá.

Fingovane-tehotenstvi.com.

Adam se snažil zachovat klid. Věděl, že internet dokáže vyhovět každému poklesku i vkusu, dokonce i takovým, které se vzpírají představivosti, ale skutečnost, že existuje celá webová stránka zaměřená na fingování těhotenství, představovala další z oněch okamžiků, kdy má racionální člověk sto chutí všechno vzdát, rozbrečet se a uznat, že naše nejhorší instinkty zvítězily.

Pod velkými růžovými písmeny byl o něco menším fontem vyveden slogan: NEJLEPŠÍ ŽERTÍKY JEN U NÁS!

Žertíky?

Proklikl odkaz „výrobky, které jste zakoupili!“. Nejvýše uvedená položka nesla název „NAPROSTÁ NOVINKA – falešný těhotenský test!“. Adam jenom vrtěl hlavou. Obvyklá cena 34,95 dolaru byla červeně přeškrtnutá a snížená na akčních 19,99 dolaru, pod ní pak černá kurziva hlásala: „Ušetříte 15 $!“

No, senzace, díky za takovou úsporu. Vážně doufám, že manželka neplatila plnou cenu!

Dodací doba zboží byla čtyřiadvacet hodin v „diskrétním balení“. Dál se na stránce dočetl:

Postup je stejný jako u opravdového těhotenského testu!

Po kontaktu proužku s močí se vám zobrazí výsledek!

A pokaždé bude pozitivní!

Adamovi vyschlo v puse.

Ideální způsob, jak k smrti vystrašit přítele, tchána s tchyní, bratrance nebo svého profesora!

Bratrance a profesora? Kdo by chtěl k čertu vystrašit vlastního bratrance nebo profesora a vyvolat v nich domněnku, že… Dál to Adam ani nechtěl domýšlet.

Úplně dole bylo drobným písmem doplněno upozornění.

POZOR: Tento předmět lze potenciálně zneužít. Vyplněním a odesláním níže uvedeného formuláře se zavazujete nezneužít tento výrobek k účelům, které by mohly být nezákonné, nemorální, podvodné či by mohly způsobit citovou újmu.

Neuvěřitelné. Rozklikl fotografii výrobku a přiblížil si obsah balení. Test tvořil bílý proužek s červeným křížkem naznačujícím těhotenství. Adam usilovně přemýšlel. Vypadal takhle test, který mu Corinne ukazovala? Už si nevzpomínal. Namáhal se vůbec podívat? Jistě to nevěděl. Beztak všechny vypadají stejně, ne?

Vybavoval si ale, že si Corinne test dělala, když byl doma.

To u ní bylo něco nového. V Thomasově i Ryanově případě ho Corinne uvítala ve dveřích úsměvem od ucha k uchu a radostnou novinu mu oznámila. Ovšem posledně chtěla, aby byl při tom. To si pamatoval. Ležel v posteli a přepínal televizní kanály. Ona odešla na záchod. Měl za to, že pár minut potrvá, než se výsledek objeví, ale nebylo tomu tak. Vyběhla z toalety s proužkem v ruce.

„Adame, koukni! Jsem těhotná!“

Vypadal proužek takhle?

Nevěděl.

Adam poklepal na druhý odkaz a vzápětí skryl hlavu v dlaních.

FALEŠNÁ SILIKONOVÁ BŘICHA!

Ta se nabízela v různých velikostech: první trimestr (1–12 týdnů), druhý trimestr (13–27 týdnů), třetí trimestr (28–40) týdnů. K mání byla i velikost XL a rovněž typ dvojčata, trojčata, a dokonce i čtyřčata. Všechno doprovázela fotografie krásné ženy láskyplně hledící na své „těhotenské“ bříško. Na sobě měla bělostné svatební šaty a v ruce třímala lilie.

Reklamní slogan v horní části hlásal:

Ničím si nezískáte větší pozornost než těhotenstvím!

A pod tím už poměrně prvoplánově:

Dostávejte lepší dárky!

Produkt byl vyroben z „medicínského silikonu“, který stránka líčila jako „nejvěrnější napodobeninu pokožky, jaká kdy byla vynalezena!“. Vespod se nacházela videa s doporučeními „skutečných zákaznic obchodu fingovane-tehotenstvi.com“. Jakási pohledná brunetka se usmála do kamery a prohlásila: „Zdravím vás! Své silikonové bříško přímo zbožňuju. Je tak přirozené!“ Poté vysvětlovala, že jí přišlo během pouhých dvou pracovních dní (ne tak rychle jako samotný těhotenský test, ale beztak ho až tak nahonem nepotřebujete, ne?), že s manželem chtějí adoptovat dítě a nepřejí si, aby se to dozvěděli přátelé. Druhá žena – tentokrát hubená rusovláska – se vyznávala, že s manželem využili služeb náhradní matky a nechtějí, aby se to dozvěděli přátelé (Adam proto v jejich zájmu doufal, že nemají natolik pošahané přátele, aby tuhle stránku navštívili a odhalili je). Poslední doporučení bylo od ženy, která falešné břicho využila coby „velmi zábavný žertík“, jímž obveselila kamarádky.

To má teda dost divné kamarádky.

Adam se vrátil na stránku nákupního košíku. Poslední položkou byly… ježkovy zraky… falešné sonogramy z ultrazvuku.

2D nebo 3D! Volba je na vás!

Falešné sonogramy byly v akci za 29,99 dolaru. Lesklé, matné, či dokonce jako průsvitka. Nechyběla políčka, kam se dalo vepsat jméno lékaře, název nemocnice nebo kliniky i datum ultrazvuku. Bylo možno si vybrat pohlaví plodu, nebo to ponechat náhodě („Chlapec – 80procentní jistota“), nemluvě o jeho věku, případných dvojčatech, možné bylo zkrátka cokoliv. Za příplatek 4,99 dolaru se dalo dokoupit „vylepšení falešného sonogramu o hologram, aby působil autentičtěji“.

Udělalo se mu zle. Dopřála si Corinne i hologram? Adam už si nevzpomínal.

Stránka se opět snažila působit dojmem, že si lidé tyhle předměty kupují pro pobavení. „Ideální na loučení se svobodou!“ Jo, opravdu bžunda k popukání. „Ideální na oslavy narozenin nebo jako vánoční žertík!“ Vánoční žertík? Zabalit falešný těhotenský test a dát ho mámě a tátovi pod stromeček. Vtipe, vylez.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Cizinec.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.