AFTER WE COLLIDED

Copyright © 2014 by Anna Todd

All rights reserved.

Translation © Lenka Faltejsková, 2015, 2020

ISBN 978-80-242-6738-8

Každému jednotlivému člověku,

který tohle čte,

se spoustou lásky a vděčnosti.

prolog

HARDIN

Necítím ledovej beton pod sebou ani sníh, co se na mě snáší. Jako bych měl v prsou díru. Bezmocně klečím a dívám se, jak Zed vyjíždí z parkoviště s Tessou na sedadle spolujezdce. Takhle jsem si to nepředstavoval – ani v těch nejdivočejších snech by mě nenapadlo, že to bude takhle bolet. Ztráta prej bolí. Nikdy jsem nikoho nemiloval, nepotřeboval jsem mít někoho, kdo by byl jenom můj, nikdy jsem si nikoho nechtěl zoufale udržet. Tahle panika – naprostá a nekonečná panika, že ji ztratím – nebyla v plánu. Nic z toho. Nemělo na tom být nic složitýho: vyspat se s ní, shrábnout prachy a moct se vytahovat před Zedem. Prostě pohodička. Jenomže to dopadlo úplně jinak. Ta blonďatá holka v dlouhejch sukních, která si věčně sestavuje sáhodlouhý seznamy všeho, co je třeba, se mi nenápadně zaryla pod kůži, až jsem se do ní zamiloval tak, že tomu ani sám nechci věřit. Nedošlo mi, jak moc ji miluju, dokud jsem nezvracel do dřezu potom, co jsem svejm debilním kámošům předved důkaz, že jsem ji odpanil.

Nenáviděl jsem každou minutu tý chvíle… ale nezastavilo mě to.

Vyhrál jsem sázku, ale ztratil jediný štěstí, jaký jsem kdy poznal. A spolu s ním všechny zbytky toho dobrýho ve mně, který mě naučila vidět. Kalhoty mi vlhnou ve sněhu a já bych chtěl vyčíst otci, že jsem zdědil jeho závislost; matce, že s ním zůstala tak dlouho a že spolu zplodili tak pošahaný dítě; chtěl bych vyčíst Tesse, že se mnou vůbec kdy promluvila. Kruci, hrozně rád bych svalil vinu na všechny ostatní.

Jenomže nemůžu. Tohle je moje vina. To já zničil ji i to, co jsme spolu našli.

Ale udělám všechno na světě, abych svoje chyby nějak napravil.

Kam teď jede? Někam, kde ji nikdy nenajdu?

1.

TESSA

„Trvalo to víc než měsíc,“ vzlykám, zatímco Zed vysvětluje, jak k té sázce došlo. Je mi zle, zavírám oči, abych našla aspoň malou úlevu.

„Já vím. Pořád se vymlouval a chtěl víc času a taky snižoval částku, kterou měl dostat. Bylo to divný. Všichni jsme si prostě mysleli, že chce jenom vyhrát – něco nám dokázat nebo co. Teď to konečně chápu.“ Zed se na chvíli odmlčí a zapátrá očima v mé tváři. „O ničem jiným nemluvil. Ten den, co jsem tě pozval do kina, dostal záchvat. Když tě odvez zpátky, pustil se do mě a vykřikoval, že se od tebe mám držet dál. Já se mu vysmál, myslel jsem, že je namol.“

„A… řekl ti o tom u potoka? A o těch… dalších věcech?“ ptám se a tajím dech. Lítost v jeho očích jako odpověď stačí.

„Panebože.“ Zakryju si tvář rukama.

„Vykládal nám všechno… tím myslím úplně všechno,“ řekne tiše.

Mlčím, vypnu telefon. Od chvíle, kdy jsem odešla z baru, nepřestal vibrovat. Hardin už nemá právo mi volat.

„Na který koleji teď bydlíš?“ ptá se Zed a já si všimnu, že se blížíme ke kampusu.

„Nebydlím na koleji. My jsme s Hardinem…“ Málem nedokážu dopovědět. „Před týdnem mě přesvědčil, abych se nastěhovala k němu.“

„Nekecej!“ vydechne Zed.

„No fakt. On je tak… prostě j-je…“ Koktám, nedokážu přijít na slovo, které by vystihovalo jeho krutost.

„Nevěděl jsem, že to zašlo tak daleko. Myslel jsem, že když nám ukázal… no, ten důkaz… že se začne chovat zase normálně, každej večer bude s jinou holkou. Jenže on zmizel. V podstatě za náma přestal chodit kromě tý noci, kdy se mě a Jace snažil přesvědčit, že ti to nesmíme říct. Jaceovi nabídnul spoustu peněz, když bude mlčet.“

„Peněz?“ opakuju. Hardin by nemohl klesnout níž. Prostor uvnitř Zedova auta je těsnější s každým dalším nechutným odhalením.

„Jo. Jace se mu pochopitelně vysmál a slíbil, že o tom bude mlčet.“

„A ty ne?“ ptám se, vybavím si Hardinovy odřené klouby a Zedův obličej.

„Ne tak docela… řek jsem mu, že jestli ti to co nejdřív nepřizná sám, udělám to já. Očividně se mu to nelíbilo,“ konstatuje a ukáže na svůj obličej. „Jestli ti to pomůže, myslím, že mu na tobě záleží.“

„Nezáleží. A i kdyby, je to jedno,“ prohlásím a opřu si hlavu o okno.

Každý náš polibek a dotek přišel na přetřes mezi Hardinovými kamarády, odhalil jim úplně všechno. Moje nejdůvěrnější okamžiky. Mé jediné důvěrné okamžiky už vůbec důvěrné nejsou.

„Nechceš se vrátit ke mně? Ne že bych na tebe chtěl tlačit nebo tak, ale mám volnou pohovku, na který se můžeš utábořit, dokud… si to trochu nesrovnáš v hlavě,“ nabídne mi.

„Ne. Ne, díky. Nemohl bys mi ale půjčit telefon? Potřebuju zavolat Landonovi.“

Kývne k telefonu na palubní desce a já si na chvíli zkouším představit, jaké by to bylo, kdybych Zeda kvůli Hardinovi po táboráku neodpálkovala. Kdybych neudělala všechny ty chyby.

Landon to zvedne po druhém zazvonění a přesně jak jsem čekala, řekne mi, abych přijela rovnou k němu. Samozřejmě jsem mu do telefonu nevykládala, co se stalo, ale on je fakt hrozně hodný. Dám Zedovi jeho adresu. Větší část cesty přes město mlčíme.

„Podá si mě za to, že jsem tě vzal jinam než k němu,“ řekne nakonec.

„Omluvila bych se, že stojím mezi váma… ale udělali jste si to sami,“ opáčím bez obalu. Zeda je mi trochu líto, protože věřím, že má mnohem lepší úmysly než Hardin, ale moje rány jsou příliš čerstvé, abych se tím zabývala.

„Já vím. Kdybys něco potřebovala, zavolej mi,“ nabídne se. Přikývnu a vystoupím z auta.

V chladném vzduchu mi od úst stoupají obláčky horké páry. Já ale zimu necítím. Necítím vůbec nic.

Landon je můj jediný kamarád, a přitom žije v domě Hardinova otce. Nemůžu si nevšimnout té ironie.

„ONO VÁŽNĚ SNĚŽÍ,“ diví se Landon a vede mě dovnitř. „Kde máš kabát?“ napomíná mě z legrace, ale když se dostaneme na světlo, zamračí se. „Co se stalo? Co ti udělal?“

Rozhlédnu se po místnosti, doufám, že Ken s Karen jsou u sebe nahoře. „To je to tak vidět?“ Otřu si oči.

Landon mě vezme do náruče a já si znova osuším oči. Už nemám sílu dál brečet, fyzickou ani psychickou. Prostě už jsem jinde, úplně jinde.

Landon mi podá sklenici vody. „Můžeš jít do svýho pokoje, jestli chceš.“

Zmůžu se na úsměv, ale když vyjdu po schodech nahoru, nějaký zvrácený instinkt mě zavede k Hardinovým dveřím. Jakmile si to uvědomím, bolest, která číhá těsně pod povrchem, tak zesílí, že se rychle otočím a pospíchám do pokoje naproti. Otevírám dveře a pálí mě vzpomínka na to, jak jsem přes stejnou chodbu běžela k Hardinovi tu noc, kdy jsem ho slyšela křičet ze spaní. Posadím se rozpačitě na postel ve „svém pokoji“, nevím, co mám dělat.

Po pár minutách za mnou přijde Landon. Posadí se vedle mě tak blízko, aby dal najevo starost, a přece dost daleko, aby nenarušil můj osobní prostor. Je prostě slušný jako vždycky.

„Chceš o tom mluvit?“ ptá se dobromyslně.

Přikývnu. I když opakování celé té ságy bolí snad ještě víc, než když jsem všechno zjistila, svěřit se Landonovi je téměř osvobozující a utěšuje mě, že aspoň jeden člověk o mém ponížení celou tu dobu nevěděl.

Naslouchá mi mlčky, nehne brvou, takže ani nepoznám, co si myslí. Chci vědět, co z toho o svém nevlastním bratrovi vyvozuje. A o mně. Jakmile dopovím, rozčileně vyskočí.

„To se mi snad zdá! Co to s ním sakra je? Už jsem si začínal myslet, že se přece jenom dokáže chovat… slušně… A on udělá – tohle! To je fakt příšerný! Jak mohl zrovna tobě udělat něco takovýho? Proč zničil to jediný, co má?“

Vzápětí otočí hlavu ke dveřím.

Pak to zaslechnu i já – spěšné kroky na schodech. Ne jen obyčejné kroky, naléhavé dunění bot na dřevěném schodišti.

„Je tady,“ řekneme oba najednou a já chvíli zvažuju, že bych se schovala do skříně.

Landon se na mě podívá s dospěláckou vážností. „Chceš ho vidět?“

Zavrtím zděšeně hlavou a Landon vstane a chce zavřít dveře. V tu chvíli se do mě zařízne Hardinův hlas.

„Tesso!“

Landon se ho pokusí chytit za ruku, ale Hardin vpadne dovnitř. Zastaví se uprostřed pokoje a já vstanu z postele. Landon na takové věci není zvyklý, chvíli stojí jako opařený.

„Tesso, no sláva. To jsem rád, že seš tady.“ Vzdychne a zajede si rukou do vlasů.

Hruď se mi při pohledu na něj sevře, odvrátím se a upřu oči na zeď.

„Tesso, lásko, musíš mě vyslechnout. Prosím tě, jenom…“ Mlčky zamířím k němu. Oči se mu rozzáří, chce mě obejmout, ale já ho minu. Naděje v jeho očích rázem pohasne.

Výborně.

„Mluv se mnou,“ prosí.

Zavrtím hlavou a postavím se vedle Landona. „Ne. Já už s tebou nikdy mluvit nebudu,“ rozkřiknu se.

„To přece nemyslíš…“ Přistoupí blíž.

„Běž ode mě!“ zaječím, když mě chytí za ruku.

Landon se postaví mezi nás a položí nevlastnímu bratrovi ruku na rameno. „Hardine, měl bys jít.“

Hardin zatne zuby a těká mezi námi pohledem. „Landone, nepleť se sakra do toho,“ varuje ho.

Landon se ale ani nehne a já znám Hardina dost na to, abych poznala, že má sto chutí ho praštit.

Nakonec to neudělá, jen se zhluboka nadechne. „Dej mi aspoň minutu,“ pokouší se zachovat klid.

Landon se na mě otočí a vidí můj prosebný pohled. Obrátí se zpátky k Hardinovi. „Nechce s tebou mluvit.“

„Nevykládej mi, sakra, co chce!“ zvolá Hardin a udeří pěstí do zdi. V sádrokartonu se objeví prasklina.

Trhnu sebou a znova se rozbrečím. Teď ne, teď ne, opakuju si v duchu, abych se uklidnila.

„Běž pryč, Hardine!“ rozkřikne se Landon právě ve chvíli, kdy se u dveří objeví Ken a Karen.

Jenom to ne. Neměla jsem sem chodit.

„Co se tu děje?“ chce vědět Ken.

Nikdo nic neříká. Karen se na mě soucitně dívá, Ken zopakuje otázku.

Hardin upře na svého otce zlostný pohled. „Pokouším se promluvit si s Tessou a Landon se do toho míchá!“

Ken se podívá na Landona, pak na mě. „Cos provedl, Hardine?“ Jeho tón už není ustaraný, ale… rozčilený? Nejsem si jistá.

„Nic! Doprdele!“ Hardin rozhodí rukama.

„Všechno zvoral a Tessa teď nemá kam jít,“ konstatuje Landon.

Chci něco říct, ale nemám páru co.

„Má kam jít, může domů. Ke mně… kam patří,“ opáčí Hardin.

„Hardin si s Tessou celou dobu jenom hrál, provedl jí hrozný věci!“ vybuchne Landon. Karen přistoupí ke mně.

Jako bych se celá smrskla. Připadám si vydaná všem napospas a úplně malinkatá. Nechci, aby to Ken s Karen věděli… jenže na tom asi stejně nesejde, protože po dnešním večeru už mě docela určitě nebudou chtít víckrát vidět.

„Chceš s ním jít?“ zeptá se mě Ken. Krotce zavrtím hlavou.

„Já odsud bez tebe neodejdu,“ utrhne se Hardin. Udělá krok ke mně, ale já ucuknu.

„Měl bys odejít, Hardine,“ řekne kupodivu Ken.

„Prosím?“ Hardinův obličej nabere tmavě červený odstín, který se dá popsat jedině jako barva vzteku. „Máš štěstí, že jsem vůbec vkročil do tvýho baráku – a ty se mě opovažuješ vyhodit?“

„Měl jsem velkou radost, že jsme si začali budovat nějaký vztah, synu, ale teď budeš muset odejít.“

Hardin rozhodí rukama. „To je všechno kravina, copak máš s ní něco společnýho?“

Ken se otočí ke mně, pak zpátky ke svému synovi. „Nevím, cos jí udělal, ale doufám, že to stálo za to, když jsi kvůli tomu ztratil to nejlepší, co tě potkalo,“ řekne posmutněle.

Nevím, jestli je tak šokovaný Kenovými slovy, nebo se prostě dostal do bodu, kdy vztek vyvrcholil a začal ustupovat, každopádně na chvíli znehybní, krátce na mě pohlédne a vzápětí odejde. Všichni mlčky stojíme a posloucháme jeho kroky na schodech.

Tichým domem se rozlehne prásknutí dveří. Otočím se ke Kenovi: „Hrozně mě to mrzí. Půjdu pryč. Nechtěla jsem, aby se tohle stalo.“

„Nesmysl, zůstaň u nás, dokud budeš potřebovat. Tady jsi vždycky vítaná,“ řekne Ken a oba mě s Karen obejmou.

„Nechtěla jsem se postavit mezi vás a Hardina,“ popotáhnu, připadám si hrozně, protože Ken kvůli mně vyhodil svého syna.

Karen mě vezme za ruku a stiskne ji. Ken se tváří nešťastně a unaveně. „Tesso, mám Hardina rád, ale oba víme, že bez tebe by ke mně nikdy cestu nenašel.“

2.

TESSA

Stála jsem ve sprše hodně dlouho. Chtěla jsem se nějak očistit a trochu uklidnit, ale ani horká voda mi nepomohla uvolnit se, jak jsem doufala. Nenapadá mě nic, co by mohlo utlumit bolest, kterou cítím. Připadá mi nekonečná. Trvalá.

Jako nějaký organismus, který ve mně začal žít, ale taky jako díra, která se neustále zvětšuje.

„Vážně mě to s tou zdí mrzí. Nabízela jsem, že to zaplatím, ale Ken nechce,“ říkám Landonovi, když si rozčesávám mokré vlasy.

„S tím se netrap, máš toho i tak dost.“ Zachmuřeně mě pohladí po zádech.

„Nechápu, jak se všechno mohlo takhle zašmodrchat, jak to vůbec došlo až sem.“ Dívám se před sebe, nedokážu se svému nejlepšímu kamarádovi podívat do očí. „Ještě před třema měsícema dávalo všechno smysl. Měla jsem Noaha, kterej by mi nikdy nic podobnýho neudělal. Udržovala jsem vztahy s matkou a měla jasnou představu, jak bude vypadat můj život. A teď nemám nic. Vůbec nic. Dokonce ani nevím, jestli bych ještě měla chodit na praxi, protože tam Hardin nejspíš bude taky. Kdyby chtěl, může Christiana Vance přesvědčit, aby mě vyhodil.“ Popadnu z postele polštář a sevřu ho v pěsti. „On neměl co ztratit, zato já jo. Dovolila jsem mu, aby mě o všechno připravil. Před ním byl život tak snadnej a nekomplikovanej. Zato teď… po něm… je to prostě jenom po Hardinovi.“

Landon se na mě smutně dívá. „Tesso, nesmíš přestat chodit na praxi, už tak tě stál dost. Nedovol mu, aby ti vzal i tohle,“ téměř prosí. „Na tomhle posmrtným životě bez něj je dobrá jedna věc, můžeš si ho zařídit tak, jak budeš sama chtít, začít znova.“

Vím, že má pravdu, ale tak jednoduché to není. Všechno, co mám a dělám, nějak souvisí s Hardinem, dokonce i barva mého zatraceného auta. Stal se lanem, které všechno propojuje, bez něj zůstaly jen trosky.

Ustoupím a bez nadšení přikývnu. Landon se usměje a řekne: „Nechám tě odpočívat.“ Obejme mě a chce odejít.

„Myslíš, že to někdy přejde?“ zeptám se a on se otočí.

„Co?“

„Ta bolest,“ téměř šeptám

„Nevím… ale rád bych si myslel, že jo. Čas zahojí… skoro všechny rány,“ odpoví a věnuje mi konejšivý úsměv, i když se pořád trochu mračí.

Nevím, jestli mě čas vyléčí, zato vím, že jestli ne, tak to nepřežiju.

DRUHÝ DEN RÁNO MĚ LANDON vytáhne z postele, abych nezmeškala praxi. Myslí to se mnou dobře. Chvíli mě zdrží vzkaz, který píšu Kenovi a Karen, děkuju jim a omlouvám se za díru ve zdi, která tu po Hardinovi zbyla. Po cestě Landon mlčí, jen ke mně každou chvíli zalétne pohledem, pokouší se o povzbudivé úsměvy a čas od času mě počastuje nějakým malým povzbuzením. Přesto se cítím hrozně.

Zajíždíme na parkoviště a mně se do hlavy vkrádají vzpomínky. Hardin na kolenou ve sněhu. Zed, když mi vysvětluje tu sázku. Rychle odemknu své auto a naskočím dovnitř, abych unikla té zimě. Pohled do zpětného zrcátka mě vyděsí. Oči mám pořád červené, lemované tmavými kruhy, navíc opuchlé, takže vypadám jako z hororu. Rozhodně budu potřebovat výraznější líčení, než jsem myslela.

Zastavím se ve Walmartu, který má jako jediný otevřeno tak brzy, a nakoupím všechno, co potřebuju k zamaskování svých pocitů. Nemám ale sílu nebo energii dát si na vzhledu zvlášť záležet, takže si ani nejsem jistá, o kolik lépe nakonec vypadám.

Jen pro ilustraci: dorazím do recepce ve Vance, a když mě spatří Kimberly, zalapá po dechu. Pokouším se nasadit úsměv, ale ona už vstává od stolu.

„Tesso, proboha, není ti nic?“ ptá se vyplašeně.

„To vypadám tak zle?“ pokrčím rameny.

„Ne, jistěže ne,“ zalže. „Jenom…“

„Jsem unavená. Zkoušky byly dost náročné,“ vysvětlím.

Přikývne a vřele se usmívá, přesto cítím v zádech její pohled celou cestu chodbou k mé kanceláři. Den se pomalu vleče, konec v nedohlednu. Pozdě dopoledne zaklepe na dveře pan Vance.

„Dobré odpoledne, Tesso,“ usměje se.

„Dobré odpoledne,“ vypravím ze sebe.

„Jen jsem vám chtěl říct, jak jsem spokojený s vaší dosavadní prací.“ Zasměje se. „Vedete si lépe než mnozí z našich skutečných zaměstnanců.“

„Děkuju, hodně to pro mě znamená,“ říkám a vnitřní hlas mi okamžitě připomíná, že jsem tu praxi sehnala jedině díky Hardinovi.

„Vzhledem k tomu bych vás rád pozval na konferenci do Seattlu, která bude probíhat tento víkend. Často to bývá dost nudné, ale hlavním tématem je digitální publikování, ‚na vlně budoucnosti‘ a tak dál. Seznámíte se tam se spoustou lidí, něčemu se přiučíte. Za pár měsíců budu v Seattlu otevírat druhou pobočku a také se tam potřebuji setkat s několika lidmi.“ Zasměje se. „Tak co říkáte? Hradíme veškeré náklady, budeme odjíždět v pátek odpoledne. A Hardin je vítán, můžete ho vzít s sebou. Nemyslím na konferenci, ale do Seattlu,“ dodá s významným úsměvem.

Kdyby jen věděl, co se děje.

„Samozřejmě že pojedu ráda. Opravdu si vašeho pozvání cením!“ vychrlím, nedokážu krotit nadšení a radost, že mě snad konečně potká něco dobrého.

„Výborně. Řeknu Kimberly, aby vás seznámila s podrobnostmi a vysvětlila vám, jak vyúčtovat náklady…“ Mluví pořád dál, ale já přestávám vnímat.

Pomyšlení na služební cestu a konferenci přece jen trochu utiší bolest. Sice se tím aspoň na pár dnů dostanu od Hardina, na druhé straně mi Seattle připomíná, jak moc mě tam chtěl vzít. Pronikl do všech aspektů mého života, je všude včetně celého státu Washington. Mám pocit, jako by se kancelář zmenšovala a vzduch uvnitř houstl.

„Je vám dobře?“ ptá se pan Vance ustaraně.

„Ehm, ano, jen… ještě jsem dnes nic nejedla a v noci jsem toho moc nenaspala,“ omlouvám se.

„Tak běžte domů, tu práci můžete dodělat tam,“ nabídne mi.

„To je v pořádku…“

„Ne, běžte domů. Momentálně se neděje nic naléhavého. Zvládneme to bez vás,“ mávne rukou a odejde.

Posbírám si věci, na záchodě se podívám do zrcadla – pořád vypadám hrozně – a už chci nastoupit do výtahu, ale zavolá na mě Kimberly.

„Jdeš domů?“ ptá se a já přikývnu. „Hardin má dost mizernou náladu, tak si dej radši pozor.“

„Cože? Jak to víš?“

„Protože mi právě vynadal, že jsem ho k tobě nepřepojila.“ Usměje se. „Ani když to zkoušel podesáté. Usoudila jsem, že kdybys s ním chtěla mluvit, může ti zavolat na mobil.“

„Děkuju,“ hlesnu a jsem vděčná, že je tak vnímavá. Slyšet Hardinův hlas, třeba jen do telefonu, by okamžitě zvětšilo tu hroznou bolavou propast ve mně.

Podaří se mi dojít k autu, teprve pak se zhroutím. Když mě nic nerozptyluje a zůstanu se svými myšlenkami a vzpomínkami sama, je ta bolest ještě horší. Samozřejmě mi nijak nepřidává, že v telefonu najdu patnáct zmeškaných hovorů a deset nových zpráv od Hardina, které nebudu číst.

Jakmile se vzchopím natolik, abych mohla řídit, udělám, čeho jsem se děsila – zavolám matce.

Zvedne to po prvním zazvonění. „Haló?“

„Mami,“ vzlyknu. To slovo mi chutná divně, ale právě teď potřebuju její útěchu.

„Co ti udělal?“

Všichni reagují stejně, což jen dokazuje, že bylo každému jasné, jak je Hardin nebezpečný. Každému kromě mě.

„Já… on…“ Nedokážu se vyjádřit. „Můžu přijet domů, jenom na dnešek?“ požádám.

„Jistě, Tesso. Uvidíme se za dvě hodiny,“ řekne a zavěsí.

Proběhlo to líp, než jsem myslela, ale ne tak vřele, jak jsem doufala. Kéž by byla víc jako Karen, měla mě ráda přese všechny moje chyby. Kéž by zjihla aspoň na tak dlouho, abych u ní našla útěchu.

Najedu na hlavní silnici a vypnu telefon dřív, než stačím udělat něco hloupého, například přečíst si některou z těch zpráv od Hardina.

3.

TESSA

Cesta k domu mého dětství je známá a nenáročná, nemusím se zvlášť soustředit. Než dorazím do rodného města, nutím se vypustit každý výkřik – doslova, prostě křičet tak nahlas, jak dokážu, dokud mě nezačne bolet v krku. Zjišťuju, že je to mnohem těžší, než jsem si myslela, zvlášť protože na ječení nemám vůbec náladu. Daleko radši bych brečela, ztratila se. Dala bych cokoli, abych mohla vrátit svůj život zpátky do toho prvního dne na vysoké škole. Vzala bych si k srdci máminu radu a změnila pokoj. Máma se obávala, že na mě Steph bude mít špatný vliv. Kéž by nám bylo došlo, že problém bude ten obhroublý kudrnatý kluk. Že ve mně všechno roztočí, rozcupuje mě na kousíčky, pak do té hromádky foukne a pošle ji přes oblohu pod nohy svých kamarádů.

Celou tu dobu jsem bydlela jen dvě hodiny od domova, ale vzhledem ke všemu, co se stalo, se to zdá mnohem dál. Nebyla jsem doma od té doby, co jsem začala chodit do školy. Kdybych se nerozešla s Noahem, vracela bych se každý týden. Projíždím kolem jeho domu a nutím se upírat oči na silnici.

Zajedu na naši příjezdovou cestu a skoro vyskočím z auta. Dojdu ke dveřím, najednou nevím, jestli mám zaklepat. Připadá mi to divné, ale zase se mi nechce rovnou vejít. Jak je možné, že se od té doby, co jsem odešla na vysokou, všechno tak změnilo?

Nakonec vejdu bez ohlášení. Máma stojí u hnědé kožené pohovky nalíčená, v šatech a lodičkách. Všechno tu vypadá stejně: čisto a dokonale uklizeno. Jenom mi to tu připadá menší, snad protože jsem nějakou dobu žila u Kena. Matčin dům je zvenčí skutečně malý a nevzhledný, ale uvnitř je hezky zařízený. Máma se vždycky snažila zamaskovat své chaotické manželství atraktivními barvami, květinami a pořádkumilovností. Ve stejné strategii pokračovala i poté, co otec odešel, nejspíš už to dělala automaticky. Domácnost působí útulně, cítím známou vůni skořice. Máma byla vždycky posedlá aromalampami, v každém pokoji má jednu. Zuju si boty, určitě by na naleštěné dřevěné podlaze nechtěla sníh.

„Dáš si kafe, Thereso?“ zeptá se, pak mě obejme.

Závislost na kávě jsem zdědila po ní a to spojení mezi námi mi na rtech vykouzlí malý úsměv. „Ano, děkuju.“

Jdu za ní do kuchyně a posadím se k malému stolku. Nevím, jak začít.

„Tak povíš mi, co se stalo?“ zeptá se bez obalu.

Zhluboka se nadechnu a napiju se kávy. „Rozešli jsme se. Ukázalo se, že je Hardin jiný, než jsem myslela,“ řeknu. Obejmu dlaněmi palčivě horký hrnek v pokusu přestat myslet na bolest a připravit se na matčinu reakci.

„A jaký sis myslela, že je?“

„Myslela jsem, že mě miluje.“ Nevím jistě, co jsem si myslela o Hardinovi jako o člověku.

„Teď už si to nemyslíš?“

„Ne, teď vím, že mě nemiluje.“

„Kde bereš tu jistotu?“ ptá se bez hnutí brvou.

„Věřila jsem mu a on mě strašně zradil.“ Vím, že vypouštím podrobnosti, ale stále cítím podivnou potřebu Hardina chránit před jejím odsudkem. V duchu si vynadám, že jsem tak pitomá a beru na něj ohledy, když on je na mě nebral.

„A neměla jsi o tom přemýšlet předtím, než jsi s ním začala žít?“

„Měla, já vím. Jen mi klidně pověz, jak jsem pitomá a žes mi to říkala.“

„Říkala, varovala jsem tě před takovými. Od chlapů jako on a tvůj otec je nejlepší se držet dál. Jsem ráda, že to skončilo dřív, než to doopravdy začalo. Lidi chybují, Tesso.“ Napije se z hrnku a na okraji zůstane růžový otisk rtěnky. „Určitě ti odpustí.“

„Kdo?“

„Přece Noah.“

Jak to, že to vůbec nechápe? Potřebuju s ní jenom mluvit, nechat se utěšit – ne aby mě tlačila zpátky k Noahovi. Vstanu, podívám se na ni, pak se rozhlédnu po kuchyni. Myslí to vážně? To snad ne. „Nezačnu s ním zase chodit jenom proto, že to s Hardinem nevyšlo!“ ohradím se.

„A proč ne, Tesso? Měla bys být vděčná, že ti chce dát ještě jednu šanci.“

„Cože? Nemohla bys toho nechat? Momentálně nechci vůbec nikoho, natož Noaha.“ Mám sto chutí začít si trhat vlasy. Nebo jí.

„Jak to myslíš, natož Noaha? Jak to vůbec můžeš říct? Vždyť se k tobě nikdy nechoval jinak než hezky.“

Vzdychnu a posadím se. „Já vím, mami, mám ho ráda. Ale jinak.“

„Vždyť ani nevíš, o čem mluvíš.“ Vstane a vylije svou kávu do výlevky. „Nejde vždycky jen o lásku, Thereso, ale o stabilitu a jistotu.“

„Je mi teprve osmnáct,“ zdůrazním. Nechci si ani představovat, že bych byla s někým, koho nemiluju, jen kvůli stabilitě. Chci se o svou stabilitu a jistotu postarat sama. Chci milovat někoho, kdo bude milovat mě.

„Skoro devatenáct. A měla bys na to myslet dřív, než bude pozdě a už o tebe nikdo nebude stát. Běž se upravit, Noah tu bude každou chvíli,“ oznámí a odejde z kuchyně.

Mělo mě napadnout, že nemá smysl jezdit sem pro útěchu. Bylo by mi líp, kdybych celý den prospala v autě.

NOAH PŘICHÁZÍ O PĚT MINUT POZDĚJI, přesně jak říkala. Ne že bych se namáhala s upravováním. Když ho vidím v malé kuchyni, je mi rázem ještě hůř, ačkoli jsem to nepovažovala za možné.

Nasadí svůj dokonalý vřelý úsměv. „Ahoj.“

„Ahoj, Noahu,“ odpovím.

Přistoupí blíž a já vstanu, abych ho objala. Jeho náruč je teplá a mikina mu voní stejně příjemně, jako si pamatuju.

„Tvoje máma mi volala,“ vysvětluje.

„Já vím.“ Pokusím se o úsměv. „Mrzí mě, že tě do toho pořád tahá. Nechápu, o co jí jde.“

„Já jo. Chce, abys byla šťastná,“ zastane se jí.

„Noahu…“ varuju ho.

„Prostě jenom nedokáže poznat, co ti to štěstí může dát. Chce, abych to byl já, i když nejsem.“ Pokrčí rameny.

„Promiň.“

„Přestaň se omlouvat, Tess. Chtěl jsem se jenom podívat, jestli jsi v pořádku,“ ujistí mě a obejme mě ještě jednou.

„Nejsem,“ připustím.

„To je vidět. Chceš o tom mluvit?“

„Nevím… opravdu ti to nebude vadit?“ Nechci mu znovu ubližovat tím, že mu budu vykládat o klukovi, kvůli kterému jsem ho opustila.

„Ne, nebude,“ řekne, nalije si sklenici vody a posadí se ke stolu naproti mně.

„Tak fajn,“ vzdychnu a vylíčím mu v podstatě všechno. Vynechávám podrobnosti o sexu, protože jsou důvěrné.

Tedy nejsou, ale pro mě ano. Pořád se mi nechce věřit, že Hardin vylíčil své partě všechno, co jsme spolu dělali… to je ta nejhorší část. Ještě horší než to, že jim ukazoval prostěradlo, je, že mi vyznal lásku a pomiloval se se mnou, vzápětí obrátil o sto osmdesát stupňů a přede všemi se vysmíval tomu, co se mezi námi odehrálo.

„Věděl jsem, že ti ublíží, ale nenapadlo mě, jak moc,“ konstatuje Noah. Poznám, že má vztek. Je to dost nezvyklé, obvykle bývá klidný a dokonale se ovládá. „Jsi pro něj až moc dobrá, Tess. Je to hajzl.“

„Nechápu, jak jsem mohla být tak pitomá – kvůli němu jsem se vzdala úplně všeho. Vůbec nejhorší je milovat někoho, kdo tě nemiluje.“

Noah vezme sklenici a sevře ji v rukou. „To mi povídej,“řekne tiše.

Nejradši bych si dala pár facek za to, co jsem právě vypustila z pusy. Chci se omluvit, ale on mě předběhne.

„To nic,“ ujistí mě a pohladí mě po ruce.

Bože, jak bych si přála ho milovat! Byla bych s ním mnohem šťastnější a on by mi nikdy neudělal to, co Hardin.

Vypráví mi o všem, co se dělo za tu dobu, kdy jsem tu nebyla. Moc toho není. Místo na Washingtonskou centrální univerzitu jde studovat do San Franciska, z čehož mám radost. Aspoň jedna dobrá věc vzešla z toho, jak jsem mu ublížila: bylo to postrčení, které potřeboval, aby vypadl z Washingtonu. Popisuje, co objevil v Kalifornii. Odchází za tmy a já si uvědomím, že máma zůstala po celou dobu návštěvy ve svém pokoji.

Vyjdu ven na zahradu a zamířím ke skleníku, kde jsem trávila většinu dětství. Dívám se skrz svůj odraz ve skle dovnitř a vidím, že všechny rostliny jsou mrtvé a všude nepořádek, což odpovídá mému momentálnímu rozpoložení.

Mám tolik věcí, které si musím rozmyslet a udělat. Potřebuju si najít bydlení a nějak odstěhovat své věci z Hardinova bytu. Vážně jsem zvažovala prostě tam všechno nechat, jenže to nejde. Nemám jiné oblečení, a především potřebuju učebnice.

Sáhnu do kapsy, zapnu telefon a během několika vteřin mám plný inbox a naskočí značka pro hlasové zprávy. Ty ignoruju a rychle přelétnu esemesky, jen podle odesílatele. Všechny jsou od Hardina, kromě jedné.

Kimberly mi napsala: Christian rikal, ze zitra nemusis chodit, vsichni budou stejne odchazet v poledne, protoze se v prizemi bude malovat. Tak zustan doma. Kdybys neco potrebovala, dej mi vedet.

xx

Zítřejší volno je velká úleva. Chodím na praxi ráda, ale začínám si myslet, že bych měla z WCU přejít na jinou školu a možná se i odstěhovat z Washingtonu. Kampus není dost velký, abych se dokázala Hardinovi a jeho kamarádům vyhýbat, a nechci si neustále připomínat, co mezi námi bylo. Nebo co jsem si myslela, že mezi námi je.

Vracím se dovnitř celá promrzlá. Matka sedí v křesle a čte si časopis.

„Můžu tu dneska zůstat přes noc?“ ptám se.

Krátce na mě pohlédne. „Ano. A zítra zjistíme, jak tě dostat zpátky na kolej,“ dodá a znovu se začte.

Pochopím, že dnes už se od ní ničeho nedočkám, a odeberu se nahoru do svého starého pokoje, který vypadá přesně tak, jak jsem ho opustila. Nepohnula jedinou věcí. Nenamáhám se s odličováním, padnu rovnou do postele. Je to těžké, ale nutím se usnout, snít o časech, kdy mi bylo mnohem líp. Než jsem poznala Hardina.

Uprostřed noci mě probudí zvonění telefonu. Nevezmu to, jen mě napadne, jestli Hardin vůbec může spát.

NEŽ MATKA DRUHÝ DEN RÁNO odejde do práce, řekne mi, že zavolá do školy a přinutí je, aby mě přijali zpátky na kolej, jen do jiné budovy než předtím. Odjedu, mám v plánu vyrazit do kampusu, ale nakonec se rozhodnu zajet do bytu. Odbočím z dálnice a jedu co nejrychleji, abych si to nestačila rozmyslet.

Před domem se dvakrát rozhlédnu po parkovišti, jestli neuvidím Hardinovo auto. Jakmile jsem si jistá, že tu není, zaparkuju a pospíchám přes zasněžený asfalt ke dveřím. Než se dostanu do haly, lemy džínů už mám promočené a mrznu. Snažím se myslet na cokoli jiného, jen ne na něj, ale nejde to.

Hardin mě musel opravdu nenávidět, když zašel tak daleko a přinutil mě přestěhovat se do bytu daleko od všech, které znám, aby mi zničil život. Teď je určitě náramně pyšný na to, jak mi ublížil.

Hledám klíče, abych si odemkla dveře od bytu. Najednou se o slovo přihlásí panika, která mě málem porazí.

Kdy to skončí? Nebo kdy to aspoň bude lepší?

Jdu rovnou do ložnice, vytáhnu ze skříně tašky a narychlo do nich bez skládání nacpu všechno své oblečení. Zalétnu pohledem k nočnímu stolku, na němž stojí malý rámeček s fotografií nás dvou, jak se usmíváme na Kenově svatbě.

Škoda že to všechno byla lež. Opřu se o postel, popadnu rámeček a mrštím jím o betonovou podlahu. Sklo se roztříští. Vrhnu se přes postel, popadnu fotku a roztrhám ji na co nejmenší kousky. Uvědomím si, že brečím, teprve když se začnu zajíkat.

Beru své knihy, skládám je do prázdné krabice. Instinktivně popadnu i Hardinův výtisk Větrné hůrky. Jemu chybět nebude a popravdě si tu knížku zasloužím po všem, o co mě připravil on.

Pálí mě v krku, proto dojdu do kuchyně a napustím si sklenici vody. Posadím se ke stolu a dovolím si chvíli předstírat, že se nic z toho nestalo. Že místo aby mě čekala osamělá budoucnost, se Hardin brzy vrátí ze školy, usměje se na mě, řekne mi, že mě miluje a že se mu po mně celý den stýskalo. Pak mě zvedne na kuchyňský pult a s láskou a touhou mě políbí…

Cvaknutí dveří mě vytrhne z patetického snění. Vyskočím od stolu, ve stejné chvíli dovnitř vejde Hardin. Nevidí mě, dívá se někam přes rameno.

Na brunetu v černých úpletových šatech.

„Tak jsme tady,“ řekne, vzápětí se zarazí. Všimne si mých tašek na podlaze.

Zůstanu jako přikovaná, zatímco on se rozhlíží po bytě a nakonec se podívá do kuchyně a šokovaně vykulí oči.

„Tess?“ hlesne, jako by si nebyl jistý, jestli jsem skutečná.

4.

TESSA

Vypadám hrozně. Na sobě mám volné džíny a mikinu, včerejší rozmazané líčení, vlasy rozcuchané. Podívám se na holku, která stojí za ním. Vlnité hnědé vlasy jí splývají po zádech v hedvábných vlnách. Je nalíčená jen lehce a dokonale, ale popravdě patří k těm, které žádné líčení nepotřebují. No jistě.

Je to neuvěřitelně ponižující a já bych se nejradši propadla někam jinam, aby mě ta krásná holka neviděla.

Když se sehnu pro tašku, Hardin jako by se teprve rozpomněl, že nepřišel sám. Otočí se na ni, pak zpátky na mě.

„Tesso, co tu děláš?“ ptá se. Zatímco si otírám mejkap kolem očí, zeptá se své nové přítelkyně: „Mohla bys nás nechat chvíli o samotě?“

Podívá se na mě, přikývne a vrátí se na chodbu.

„Kde se tady bereš?“ řekne Hardin a vejde do kuchyně. Sundá si bundu, přičemž se mu vyhrne bílé tričko a odhalí opálené tělo. Tetování v podobě dvou zlostných pokroucených větví mrtvého stromu na jeho břiše mě dráždí. Přímo volá, abych se ho dotkla. Moc se mi líbí, ze všech Hardinových asi nejvíc. Teprve teď vidím podobnost mezi ním a tím stromem. Oba nic necítí. Oba jsou sami. Ale strom má aspoň šanci znovu vyrašit. Hardin ne.

„Já… jsem zrovna na odchodu,“ vypravím ze sebe. Vypadá tak dokonale, tak krásně. Jedna nádherná katastrofa.

„Tak si aspoň poslechni, co ti chci říct, nech mě to vysvětlit,“ prosí a já si všimnu, že má pod očima kruhy ještě tmavší než já.

„Ne.“ Znovu se sehnu pro tašky, ale on mi je vezme a vrátí je na podlahu.

„Chci jenom dvě minuty, Tesso, nic víc.“

Dvě minuty s Hardinem jsou příliš dlouhá doba, ale je pravda, že jsem sama cítila potřebu nějak to uzavřít, abych mohla jít dál. Vzdychnu a posadím se, pokouším se za každou cenu zachovat neutrální výraz. Hardin je očividně překvapený, ale rychle si sedne naproti mně.

„Rozhodně jsi neztrácel čas,“ poznamenám tiše a kývnu bradou ke dveřím.

„Co?“ nechápe, pak jako by si najednou vzpomněl. „Ta se mnou pracuje, dole na ni čeká manžel s miminem. Hledají bydlení, tak si chtěla prohlédnout náš… jak to tu vypadá.“

„Stěhuješ se?“ ptám se.

„Jestli tu zůstaneš, tak ne, ale nemá smysl tu bydlet bez tebe. Prostě se připravuju na všechny možnosti.“

Navzdory všemu se mi nepatrně ulevilo, přesto mi neodbytný hlas v hlavě napovídá, že i když s tou brunetou nespí, neznamená to, že nezačne spát s někým jiným. Přejdu lítost, kterou ve mně vyvolává, že se chce odstěhovat, ačkoli mě se to už netýká.

„Myslíš, že bych si sem někoho vzal? Vždyť jsou to teprve dva dny… tohle si o mně myslíš?“

Že ale má drzost! „Jo! Samozřejmě – po tom všem!“

Když navíc razantně přikývnu, zatváří se zdrceně. Krátce nato rezignovaně vzdychne. „Kdes byla přes noc? Byl jsem u otce, ale nenašel jsem tě tam.“

„U mámy.“

„Aha.“ Sklopí oči ke svým dlaním. „A vyříkaly jste si to?“

Pohlédnu mu zpříma do očí – nechápu, kde bere tu drzost ptát se mě na rodinu. „Do toho už ti nic není.“

Natáhne ke mně ruku, ale zarazí se. „Hrozně mi chybíš, Tesso.“

Přestanu zadržovat dech a vzpomenu si, jak dobře umí všechno překroutit. Odvrátím se. „No jasně.“

Přese všechno, co se ve mně odehrává, se před ním nechci sesypat.

„Vážně, Tesso. Vím, že jsem to podělal – ale miluju tě. Potřebuju tě.“

„Přestaň s tím, Hardine. Zbytečně mrháš časem a energií. Mě nepřesvědčíš, tentokrát už ne. Máš, cos chtěl, tak proč si nedáš pohov?“

„Protože nemůžu.“ Chce mě vzít za ruku, ale ucuknu.

„Miluju tě. Potřebuju, abys mi dala šanci nějak to napravit. Potřebuju tebe, Tesso. A ty potřebuješ mě…“

„Ne, nepotřebuju. Než ses objevil ty, bylo mi fajn.“

„Fajn není totéž, jako byla jsem šťastná,“ oponuje.

„Šťastná?“ odseknu. „Máš snad pocit, že teď jsem šťastná?“ Jak se opovažuje tvrdit, že šťastná můžu být jen díky němu?

Jenže to tak bylo. Předtím.

„Nemůžeš mi přece nevěřit, že tě miluju.“

„Nemiluješ, všechno to pro tebe byla jenom hra. Já se do tebe zamilovala, ale tys mě jenom využíval.“

Vyhrknou mu slzy. „Já ti to dokážu, Tesso, jen mi to, prosím tě, dovol. Udělám všechno na světě. Úplně všechno.“

„Už jsi mi toho dokázal dost, Hardine. Teď tu s tebou sedím jenom proto, že dlužím sama sobě vyslechnout, co mi chceš říct, abych na tebe mohla zapomenout.“

„Ale já nechci, abys na mě zapomněla,“ protestuje. Vypustím zadržovaný dech. „Tady nejde o to, co chceš ty!

Jde o to, jak jsi mi ublížil!“

Jeho hlas zní přiškrceně, přeskakuje. „Říkalas, že mě nikdy neopustíš.“

Nedůvěřuju si, když dělá tohle. Nenávidím, jak mě jeho bolest ovládá, nutí mě chovat se iracionálně. „Říkala jsem, že tě nikdy neopustím, pokud mi k tomu nedáš důvod. A přesně to jsi udělal!“

Teď už plně chápu, proč se pořád bál, že od něj odejdu. Myslela jsem, že je v tom ta jeho paranoidní představa, že pro mě není dost dobrý, ale to jsem se spletla. Zatraceně spletla. Věděl, že jakmile zjistím pravdu, uteču. Což bych měla okamžitě udělat. Omlouvala jsem ho kvůli tomu, čím prošel jako kluk, ale teď se začínám ptát, jestli nelhal i v tomhle. Ve všem.

„Já už tě nechci, Hardine. Věřila jsem ti. Věřila jsem ti srdcem i duší – visela jsem na tobě, milovala jsem tě a tys mě jenom využíval. Máš vůbec představu, jak mi je? Když se mi za zády všichni smějou včetně tebe, kterýmu jsem věřila ze všech nejvíc?“

„Já vím, Tesso, vím to. Nedokážu ti ani říct, jak hrozně mě to mrzí. Nechápu, co mě to vůbec napadlo, uzavřít takovou debilní sázku. Myslel jsem, že to bude snadný…“ Vztáhne ke mně ruce. Trochu se třesou. „Že se s tebou vyspím a tím to skončí. Jenže tys byla tak umíněná a tak… zajímavá, že jsem na tebe nedokázal přestat myslet. Seděl jsem ve svým pokoji a vymejšlel záminky, abych tě moh vidět, i když jsme se pak třeba pohádali. Po tom dni u potoka mi bylo jasný, že už dávno nejde o sázku, jenže jsem si to nebyl schopnej přiznat. Bojoval jsem sám se sebou, měl jsem strach o svou reputaci – jo, podělal jsem to, ale snažím se bejt upřímnej. A když jsem ostatním vykládal, co jsme spolu dělali, neříkal jsem jim, co jsme dělali doopravdy… to bych ti nemoh udělat ani tenkrát na začátku. Prostě jsem si vymyslel blbosti, který se nestaly. Sežrali mi to.“

Po tvářích mi tečou slzy a on se natáhne, aby je otřel. Neuhnu dost rychle, na kůži mě pálí dotek jeho prstů. Stojí mě veškeré sebeovládání, abych se o jeho dlaň neopřela.

„Hrozně nerad tě takhle vidím,“ vzdychne. Zavřu a otevřu oči, snažím se zastavit slzy. Mlčím, zatímco on pokračuje: „Věř mi, chtěl jsem sice Nateovi a Loganovi o tom u potoka říct, ale pak mi to začalo vadit, dokonce jsem žárlil, že by měli vědět, co jsem s tebou dělal… jaký to s tebou bylo, tak jsem jim navykládal, žes mi dala… prostě jsem si něco vymyslel.“

Že jim lhal o tom, co jsme spolu dělali, není o nic lepší, než kdyby řekl pravdu. Ale z nějakého důvodu přece jen cítím úlevu, že jsme já a Hardin jediní, kdo ví, co se mezi námi stalo doopravdy.

Což ale nestačí. Navíc dost pravděpodobně lže i teď – nikdy to na něm nepoznám – a já bych mu hned zase uvěřila. Jsem vůbec normální?

„I kdybych ti věřila, odpustit ti nemůžu,“ řeknu. Zamžikám, abych zahnala slzy, a on složí hlavu do dlaní.

„Nemiluješ mě?“ zeptá se a podívá se na mě mezi prsty.

„Miluju tě,“ přiznám. To doznání mezi námi zůstane těžce viset. Spustí ruce a dívá se na mě tak, že své upřímnosti lituju. Ale je to pravda. Miluju ho. Miluju ho až moc.

„Tak proč mi nemůžeš odpustit?“

„Protože je to neodpustitelný. Nejen že jsi lhal, tys mě připravil o panenství, abys vyhrál sázku – a pak ostatním předváděl krev na prostěradle. Copak se dá něco takovýho odpustit?“

Spustí ruce do klína, v zelených očích má zoufalství. „Připravil jsem tě o panenství, protože tě miluju!“ prohlásí, ale já jen vrtím hlavou. „Bez tebe nemám páru, co jsem zač.“

Odvrátím se. „Tohle by stejně nefungovalo, oba to víme,“ namítnu, abych se cítila líp. Je těžké sedět naproti němu a vidět, že trpí, smysl pro spravedlnost mi ale našeptává, že když vidím trpět jeho, moje vlastní trápení se zmenšuje… svým způsobem.

„Proč by to nefungovalo? Bylo nám spolu bezvadně…“

„Jenomže to všechno vzešlo ze lži, Hardine!“ A protože mi jeho bolest dodala náhlou sebedůvěru, pokračuju: „Navíc podívej se na sebe a na mě.“ Nemyslím to doopravdy, ale ten výraz, když proti němu použiju jeho největší nejistotu – ačkoli tím něco ve mně umře –, mi připomene, že si to zaslouží. Vždycky měl pochybnosti, jak budeme vypadat vedle sebe, že pro mě není dost dobrý. A já mu to teď vpálila do tváře.

„Je to kvůli Noahovi? Sešla ses s ním, ne?“ ptá se a já žasnu nad jeho drzostí. V očích má slzy a já si musím připomenout, že to zavinil sám. Všechno zničil.

„Jo, sešla, ale s ním to nemá nic společnýho. Je to tvoje vina – myslíš si, že můžeš jen tak chodit po světě, dělat lidem, co tě napadne, a všichni to prostě nějak skousnou!“ rozkřiknu se a vstanu.

„Ne, Tesso, to teda ne!“ zvolá a já obrátím oči v sloup. Zarazí se, pak se otočí k oknu, nakonec zpátky ke mně. „No dobře, možná trochu. Ale tebe mám fakt rád.“

„Na tos měl myslet, než ses začal vytahovat svou trofejí,“ opáčím vyrovnaně.

„Trofejí? To myslíš fakt vážně? Ty pro mě přece nejsi žádná trofej – jsi moje všechno! Jsi každej můj nádech, moje bolest, moje srdce, můj život!“ Udělá krok blíž. Nejsmutnější na tom je, že tohle je to nejdojemnější, co mi kdy řekl. Jenže to na mě křičí.

„Na to už je pozdě!“ rozkřiknu se já. „Myslíš si snad, že můžeš klidně…“

Vyvede mě z míry, protože mě vezme za zátylek a přitáhne si mě, jeho rty najednou drtí moje. To známé horko z jeho úst mi málem podlomí kolena. Dřív než mi dojde, co se děje, už se líbáme. Zasténá úlevou a já se ho pokusím odstrčit. Chytí mě jednou rukou za zápěstí, přitiskne mě k sobě a líbá mě dál. Snažím se mu vymanit, jenže moje ústa spolupracují s jeho. Couvne a stáhne mě s sebou, opře se o linku a druhou rukou mě jemně drží za krk. Všechna bolest ve mně se začíná rozpouštět, přestanu se vzpouzet. Je to špatné, ale přitom tak správné.

Ale špatné.

Odtáhnu se a on se mě pokusí přitáhnout zpátky, ale já se odvrátím. „Ne,“ odmítnu.

Tváří se nešťastně. „Prosím tě.“

„Ne, Hardine. Už musím.“ Pustí mi ruce. „Kam chceš jít?“

„Ještě nevím. Máma se mě pokouší dostat zpátky na kolej.“

„Ne… to ne.“ Zavrtí hlavou. „Ty přece bydlíš tady, nevracej se na kolej.“ Zajede si rukou do vlasů. „Jestli by tam měl někdo odejít, tak já. Zůstaň tady, prosím tě, ať aspoň vím, kde jsi.“

„Nepotřebuješ vědět, kde jsem.“

„Zůstaň,“ opakuje.

Kdybych k sobě měla být upřímná, chci zůstat s ním. Toužím mu říct, že ho miluju víc než vzduch, který dýchám. Ale nejde to. Nenechám se znova vlákat do pasti, nebudu jedna z těch holek, se kterýma si kluci můžou dělat, co se jim zachce.

Zvednu tašky a řeknu to jediné, co ho odradí, aby mi bránil v odchodu. „Noah a máma čekají, už musím,“ zalžu a vyjdu ze dveří.

Nejde za mnou a já se neotočím, abych neviděla, jak trpí.

5.

TESSA

Dojdu k autu, kupodivu nebrečím. Jen nasednu a zírám z okna. Sníh se lepí na čelní sklo a ukrývá mě. Fouká vítr a v něm víří sněhové vločky, takže jsem jako někde ve skrýši. S každou další vločkou na skle vzniká bariéra mezi krutou realitou tam venku a mnou uvnitř.

Je to neuvěřitelné, že musel Hardin přijít, zrovna když jsem byla v bytě. Doufala jsem, že se nepotkáme. Přesto to pomohlo, sice ne s bolestí, ale situaci jako takové. Teď se aspoň můžu pokusit nějak odpíchnout od toho nejhoršího, co mě kdy potkalo, a jít dál. Ráda bych mu věřila, že mě miluje, ale do téhle šlamastyky jsem se dostala přesně proto, že jsem mu věřila. Klidně by mohl všechno předstírat, protože mu vadí, že už nade mnou nemá moc. A i kdyby mě miloval, změnilo by se tím něco? Nespravilo by to, co udělal, nesmazalo by to jeho vtipkování a příšerné chvástání ohledně věcí, které jsme spolu dělali, ani lhaní.

Kéž bych si ten byt mohla dovolit i sama. Zůstala bych tu a přinutila odejít jeho. Nechci se vracet na kolej a zvykat si na novou spolubydlící, nechci společné sprchy. Proč to všechno muselo začít lží? Kdybychom se seznámili nějak jinak, mohli bychom teď spolu sedět doma, něčemu se smát nebo se líbat v ložnici. Místo toho sedím sama v autě a nemám kam jít.

Konečně nastartuju, ruce mám celé zmrzlé. To jsem se nemohla stát bezdomovcem v létě?

Znovu si připadám jako Catherine, ale ne ta z Větrné hůrky jako obvykle. Tentokrát je to Catherine z Opatství Northanger: šokovaná, přinucená vydat se sama na dlouhou cestu. Samozřejmě mě nečeká čtyřicet kilometrů z Northangeru poté, co jsem byla vypuzena a ponížena, přesto přesně chápu její bolest. Nemůžu se rozhodnout, ke které postavě z tohoto románu pasuje Hardin. Na jedné straně je jako Henry, chytrý, vtipný, vyzná se v knihách stejně jako já. Ale Henry je mnohem laskavější než on, v tomhle se Hardin podobá spíš Johnovi, který je arogantní a hrubý.

Projíždím bezcílně městem. Někdy během té doby si uvědomím, že na mě Hardinova slova zapůsobila víc, než jsem ochotná připustit. Když mě prosil, abych zůstala, ta hromádka střepů, ve kterou jsem se proměnila, se málem spojila zpátky dohromady, jen aby se vzápětí znova roztříštila. Nepochybně chtěl, abych zůstala, protože potřebuje dokázat, že mě k tomu dovede přimět. Koneckonců mi od té doby, co jsem odjela, ani jednou nenapsal a nezavolal.

Nutím se zamířit ke kampusu, zbývá absolvovat poslední testy před zimními prázdninami. Během zkoušek si připadám mimo, zdá se mi neskutečné, že nikdo ve škole netuší, čím právě procházím. Doufám, že se mi daří zamaskovat zoufalství falešnými úsměvy a běžnou konverzací.

Volám matce, abych zjistila, jak to vypadá s možností návratu na kolej, ale ona jen zamumlá „smůla“ a rychle zavěsí. Opět bezcílně jezdím ulicemi, nakonec se ocitnu jen blok od Vance a uvědomím si, že už je pět hodin. Nechci využívat Landona a znovu ho žádat o azyl u nich doma. Vím, že by mu to nevadilo, ale nebylo by správné zatahovat do toho Hardinovu rodinu, navíc se ten dům pojí se spoustou vzpomínek. To bych nevydržela. Projíždím ulicí plnou motelů a nakonec zahnu na parkoviště jednoho z těch slušnějších. Náhle si uvědomím, že jsem ještě nikdy v žádném nenocovala. Jenomže nemám kam jít.

Malý mužík u pokladny vypadá poměrně přátelsky, usměje se na mě a požádá o řidičák. Pár minut nato mi podá kartu ode dveří a proužek papíru s heslem na wi-fi. Sehnat pokoj je snazší, než bych čekala – je trochu dražší, ale nechci do laciného motelu, kde bych se necítila v bezpečí.

„Půjdete po chodníku a pak doleva,“ vysvětluje s úsměvem. Poděkuju mu a vrátím se do mrazu, přejedu autem ke dveřím pokoje, abych nemusela nosit tašky daleko.

Takhle jsem dopadla kvůli jednomu bezohlednému sobeckému klukov – bydlím v motelu, sama, a všechny věci mám bez ladu skladu nacpané v taškách. Vždycky jsem měla plno plánů a teď se nemám o koho opřít.

Popadnu tašky, zamknu auto, které v porovnání s BMW vedle vypadá jako stará rachotina. Právě když si myslím, že už by den nemohl být horší, upustím tašku a oblečení a několik knih se vysype do mokrého sněhu. Rychle je sbírám volnou rukou, neodvažuju se podívat, které knihy to odnesly – nesnesu pomyšlení, že by mé oblíbené byly zničeny spolu se mnou, ne dnes.

„Já vám pomůžu, slečno,“ ozve se mužský hlas a vzápětí už se čísi ruka natáhne dolů. „Tesso?“

Šokovaně vzhlédnu a spatřím modré oči v ustarané tváři.

„Trevore?“ žasnu, i když vím, že je to on. Napřímím se. „Co tady děláš?“

„Rád bych se tě zeptal na totéž.“ Usměje se.

„Já… totiž…“ Kousnu se do rtu.

Zachrání mě před vysvětlováním. „U mě doma se porouchalo potrubí, tak jsem skončil tady.“ Shýbne se a podá mi s povytaženým obočím výtisk Větrné hůrky, pak několik mokrých svetrů a Pýchu a předsudek. „Tahle je na tom dost zle.“

A já mám pocit, že to je nějaký zvrhlý výsměch vesmíru.

„Vlastně jsem tak nějak věděl, že budeš mít ráda klasiky,“ usměje se přátelsky. Vezme mi tašky z ruky a já pokývnutím poděkuju a zasunu kartu do zámku. Otevřu. V pokoji je zima, takže zamířím rovnou k topení a zapnu je na maximum.

„Člověk by čekal, že vzhledem k tomu, kolik si tady účtují, nebudou šetřit na elektřině,“ poznamená Trevor a postaví tašky na zem.

Usměju se a přikývnu na souhlas. Vezmu věci, které mi popadaly do sněhu, a rozvěsím je na tyč se sprchovým závěsem.

Vrátím se do pokoje, kde se rozhostí neohrabané ticho. Stojím s člověkem, jehož sotva znám, v pokoji, který není doopravdy můj. „Máš byt někde blízko?“ zeptám se, abych prolomila ticho.

„Dům. Jo, je to asi kilometr a půl odsud. Chtěl jsem být někde, odkud to budu mít blízko do práce, nerad chodím pozdě.“

„To je rozumný.“ Tak nějak bych to nejspíš vyřešila i já.

Trevor vypadá v neformálním oblečení úplně jinak. Zatím jsem ho pokaždé viděla v obleku, teď má úzké modré džíny a červenou mikinu, jindy pečlivě nagelované vlasy ledabyle rozcuchané.

„Přesně tak. Jsi tu sama?“ zeptá se a upře oči do podlahy, očividně nerad vyzvídá.

„Jo, sama,“ odpovím a je to pravda ve více směrech, než může tušit.

„Nechci být nevhodně zvědavý, ptám se jen proto, že tvůj přítel mě moc nemusí.“ Krátce se zasměje a odhrne si černé vlasy z čela.

„Hardin nemusí skoro nikoho, neber si to osobně.“ Začnu si kousat nehet. „Ale můj přítel to není.“

„Promiň, myslel jsem, že je.“

„Byl… svým způsobem.“

Byl? Tvrdil to, jenže Hardin tvrdil spoustu věcí.

„Ještě jednou se omlouvám. Pořád říkám nevhodné věci.“ Zasměje se.

„To nic, nevadí mi to,“ řeknu a vybalím zbytek věcí.

„Mám jít? Nechci tě rušit.“ Pootočí se ke dveřím, jako by chtěl předvést, že to myslí upřímně.

„Ale ne, klidně tu zůstaň. Teda jestli chceš, samozřejmě. Nemusíš,“ dodám příliš rychle.

Co to se mnou je?

„Dobře, tak já zůstanu,“ řekne a posadí se na židli u psacího stolu. Přemýšlím, kam si mám sednout já, nakonec se rozhodnu pro kraj postele. Jsem od něj daleko, uvědomím si, jak je pokoj prostorný.

„Tak jak se ti zatím líbí ve Vance?“ ptá se a prstem obtahuje vzor na dřevěné desce stolu.

„Moc. Je to tam mnohem lepší, než jsem čekala. Prostě práce snů. Doufám, že až dostuduju, zaměstnají mě.“

„Myslím, že ti nabídnou místo mnohem dřív. Christian si tě oblíbil – předevčírem jsme byli na obědě a celou dobu mluvil jen o tom rukopisu, cos odevzdala minulý týden. Říká, že máš dobré oko, a to je od něj velký kompliment.“

„Vážně to řekl?“ Neubráním se úsměvu. Zdá se mi divný a nevítaný, ale zároveň uklidňující.

„No ano. Proč by tě jinak zval na tu konferenci? Jedeme tam jenom čtyři.“

„Čtyři?“ opakuju.

„Ano. Já, ty, Christian a Kim.“

„Aha, nevěděla jsem, že jede i Kim.“ Upřímně doufám, že mě pan Vance nepozval jen kvůli mému vztahu s Hardinem, synem jeho nejlepší přítelkyně.

„Nevydržel by víkend bez ní,“ žertuje Trevor. „Samozřejmě protože tak skvěle zvládá vedení kanceláře.“

Pousměju se. „To jsem si všimla. A proč jedeš ty?“ zeptám se, vzápětí bych se nejradši praštila. „Myslím tím, když pracuješ ve finančním oddělení,“ upřesním.

„Já ti rozumím, vy, knihomolové, nejste unesení společností lidské kalkulačky.“ Obrátí oči v sloup a já se upřímně rozesměju. „Brzy budeme v Seattlu otevírat další pobočku, máme se setkat s potenciálním investorem. Navíc budeme obhlížet lokality, takže mě potřebuje s sebou, abychom našli něco výhodného, a Kimberly, aby měl jistotu, že budova, která se nám bude líbit, bude odpovídat našim pracovním požadavkům.“

„Takže děláš i do realit?“ V místnosti konečně začíná být teplo. Sundám si boty a skrčím nohy pod sebe.

„Ne, vůbec ne, ale umím to s čísly,“ pochválí se. „Pojedu rád, Seattle je krásné město. Už jsi tam byla?“

„Byla, patří k mým nejoblíbenějším. Teda ne že bych jich viděla tolik.“

„To ani já. Jsem z Ohia, takže jsem se do města moc nedostal. V porovnání s Ohiem je Seattle jako New York.“

Zjišťuju, že bych o něm ráda věděla víc. „Proč jsi vlastně přišel do Washingtonu?“

„Máma mi umřela, když jsem skončil střední školu, potřeboval jsem někam pryč. Chtěl jsem toho spoustu vidět. Než umřela, slíbil jsem jí, že nestrávím celý život v tom příšerném městě, kde jsme bydleli. Den, kdy mě přijali na Washingtonskou univerzitu, byl nejlepší i nejhorší v mém životě.“

„Nejhorší?“ podivím se.

„Ten den umřela. Ironie, co?“ Chabě se usměje. Zvedne jen jeden koutek úst, vypadá to roztomile.

„To je mi líto.“

„Nemusí. Ona byla jeden z těch lidí, kteří mezi ostatní nezapadají. Až moc hodná, víš? My s ní směli strávit víc času, než jsme si zasloužili. Neměnil bych.“ Tentokrát se usměje úplně a ukáže na mě. „A co ty? Chceš tu zůstat napořád?“

„Ne, vždycky jsem se chtěla přestěhovat do Seattlu. Ale v poslední době si říkám, že bych mohla jít i někam dál,“ přiznám.

„To bys měla. Měla bys cestovat a vidět všechno, co se dá. Někdo jako ty by se neměl nechat uvázat na místě.“ Nejspíš si všiml, že se tvářím divně, protože rychle dodá: „Promiň… myslel jsem tím, že toho můžeš hodně dokázat. Jsi ohromně šikovná.“

Mně ale nevadilo, co říkal. Něco na tom, jak mě nazval ženou, mi dělá dobře. Celý život jsem se cítila jako dítě, protože přesně tak se ke mně všichni chovají. Trevor je jen kamarád, navíc se moc neznáme, ale jsem moc ráda, že mi v tak mizerný den dělá společnost právě on.

„Už jsi po večeři?“ zeptám se.

„Ještě ne. Právě jsem se rozhodoval, jestli si mám objednat pizzu, nebo ne, abych nemusel ven do té sloty.“ Zasměje se.

„Nedáme si společně?“ navrhnu.

„Tak fajn,“ souhlasí s tak milým výrazem, jaký už jsem dlouho neviděla.

6.

HARDIN

Otec se tváří jako idiot. Tak to dopadne pokaždý, když se pokouší vypadat autoritativně jako teď, stojí ve vchodu se založenýma rukama.

„Nepřijde sem, Hardine – ví, že bys ji tu našel.“

Mám sto chutí jednu mu ubalit. Místo toho si zajedu rukou do vlasů, ale zabolí mě klouby. Tentokrát jsem si je pořádně odřel. Ta rána do zdi byla tvrdší, než jsem čekal. Ale není to nic v porovnání s tím, jakou bolest cítím uvnitř. Nikdy by mě nenapadlo, že taková může být. Je to bolest mnohem horší než jakákoli fyzická.

„Já si opravdu myslím, že bys jí měl dát trochu prostoru.“

Kdo si kruci myslí, že je?

„Prostoru? Nepotřebuje prostor! Musí se vrátit domů!“ rozkřiknu se. Stará sousedka se na nás otočí a já vztekle rozhodím rukama.

„Nechovej se k mým sousedům neslušně,“ napomene mě otec.

„Tak svejm sousedům řekni, aby se laskavě starali o sebe!“

Tohle už ta bába určitě slyšela dobře.

„Měj se, Hardine,“ vzdychne otec a zavře dveře.

„Doprdele!“ zařvu a přecházím sem a tam po verandě, než se konečně vrátím k autu.

Kde sakra je? Mám vztek, ale taky o ni mám hrozný strach. Je sama, bojí se? Jak ji znám, tak se nebojí ani trochu, nejspíš si teď v duchu opakuje důvody, proč mě nenávidí. Dokonce si je nejspíš sepsala. Její potřeba mít všechno pod kontrolou a ty její pitomý seznamy mě předtím vytáčely, ale teď bych ji tak rád viděl, jak si zapisuje ty nejnepodstatnější věci. Dal bych všechno, kdybych se mohl ještě jednou dívat, jak se při soustředění kouše do spodního rtu nebo jak se tak rozkošně mračí. Jestli je teď s Noahem a se svou matkou, už nemám šanci. Jakmile si připomene, proč se k ní hodí mnohem líp než já, vrátí se k němu.

Znova jí volám, ale už podvacátý se dostanu rovnou do hlasový schránky. Krucinál, jsem fakt idiot! Asi hodinu jsem objížděl všechny knihovny a knihkupectví, nakonec se rozhodnu vrátit do bytu. Možná se tam ukáže, možná… vím, že ne.

Ale co kdyby? Pro jistotu musím uklidit ten svinčík, co tam po mně zůstal, a nakoupit nový nádobí místo toho, který jsem rozbil o zeď.

„KDE JSI, SCOTTE?“ zaburácí mužský hlas, až mě z toho brní v kostech.

„Viděl jsem ho odcházet z baru, je tady,“ odpoví někdo další.

Vstanu z postele, dám nohy na studenou podlahu. Nejdřív jsem si myslel, že je to táta a jeho kamarádi, ale teď už ne.

„Vylez ven!“ zařve hlubší hlas, následuje hlasitá rána.

„Není tady,“ odpovídá máma. Sejdu po schodech, takže všechny vidím. Máma a čtyři chlapi.

„No ne, koukněte, copak to tu máme,“ vykřikuje vysoký chlap. „Koho by to napadlo, že má Scott takovou fešnou ženušku.“ Popadne mámu za ruku a táhne ji k pohovce.

Zoufale si chytí noční košili. „On tu opravdu není. Prosím. Jestli vám dluží peníze, dám vám všechno, co mám. Můžete si vzít cokoli, co tu máme, třeba televizi…“

Chlap se ušklíbne. „Televizi? Nechci žádnou posranou televizi.“

Dívám se, jak se mu snaží vymanit, skoro jako ryba, kterou jsem jednou chytil. „Mám i nějaké šperky. Není jich moc, ale…“

„Zavři hubu!“ oboří se na ni další a uhodí ji.

„Mami!“ vykřiknu a běžím do obýváku.

„Hardine… běž nahoru!“ volá na mě, ale já ji tam s nima nenechám samotnou.

„Vypadni odsud, ty mrňavej fakane,“ otočí se na mě jeden z nich a strčí do mě tak, že přistanu na zadku. „Hele, ty štětko, potíž je v tom, že tvůj manžílek mi udělal tohle.“ Ukáže si na hlavu, přes lysinu vede dlouhá rána. „A když tu teda není, budeme se muset spokojit s tebou.“ Usměje se a ona se pokusí kopnout ho.

„Hardine, broučku, běž nahoru… Hned!“ křičí.

Proč se na mě zlobí?

„Asi se chce koukat,“ prohlásí ten s poraněnou hlavou a zatlačí ji na pohovku.

Vzápětí se probudím a posadím se.

Doprdele.

Pořád se vracejí, každá je horší než ta poslední. Už jsem byl zvyklej, že můžu normálně spát, už se mi nezdály. Jenomže bylo to díky ní, jen a jedině díky ní.

A teď tu sedím ve čtyři hodiny ráno, s dekou zakrvácenou od rozbitých kloubů a hlava mi třeští.

Zavřu oči a snažím se předstírat, že je vedle mě. Snad ještě usnu.

7.

TESSA

„Tess, lásko, probuď se,“ zašeptá Hardin a dotkne se rty měkké kůže pod mým uchem. „Vypadáš tak nádherně, když se probouzíš.“

Usměju se a přitáhnu si ho blíž. Otřu se nosem o jeho nos a on se zasměje.

„Miluju tě,“ vydechne a políbí mě.

Jenže já nic necítím. „Hardine? Hardine?“ Jeho tvář se rozplývá…

Otevřu oči a vrátím se do přítomnosti. V tom zvláštním pokoji je tma jako v pytli a já si chvíli nedokážu vybavit, kde to jsem. Pak se rozpomenu – pokoj v motelu. Sama. Natáhnu se pro telefon na nočním stolku. Jsou teprve čtyři ráno. Otřu si slzy a zavřu oči, snažím se vrátit zpátky k Hardinovi, i když jen ve snu.

PODRUHÉ SE PROBUDÍM V SEDM. Dopřeju si sprchu a snažím se uvolnit pod proudem horké vody. Vyfoukám si vlasy, nalíčím se. Dnes je první den, kdy mám zase chuť vypadat slušně. Musím se zbavit toho… chaosu, co mám v sobě. Protože nevím, co bych měla dělat jiného, zachovám se podle vzoru své matky a pokusím se dokonale upraveným zevnějškem zamaskovat, co se děje uvnitř.

Když jsem hotová, vypadám kupodivu odpočatě a sluší mi to. Natočím si vlasy a vytáhnu z tašky bílé šaty. Ještě že je v pokoji žehlička. Šaty mi nesahají ani po kolena a v tomhle počasí je na ně zima, ale nebudu venku dlouho. K nim vyberu obyčejné černé baleríny a položím je na postel vedle šatů.

Než se obléknu, přebalím si tašky, aby v nich vládl větší pořádek. Doufám, že mi zavolá matka s dobrými zprávami o ubytování na koleji. Jestli ne, budu tu muset zatím zůstat, což mě rychle připraví o poslední peníze, které mám. Možná bych se prostě měla pokusit sehnat si vlastní bydlení. Snad bych si mohla dovolit něco malého blízko Vance.

Otevřu dveře a zjistím, že sníh v ranním slunci téměř roztál. Díkybohu. Právě když odemykám auto, vyjde Trevor ze svého pokoje o dvoje dveře dál. Na sobě má černý oblek a zelenou vázanku. Vypadá elegantně.

„Dobré ráno! Pomohl bych ti s tím,“ dodá, když vidí, že nesu tašky.

Včera večer jsme si dali pizzu, pak jsme se chvíli dívali na televizi a povídali si o studiu. Měl víc historek než já, protože už odpromoval, a i když mě bavilo poslouchat, jaké by to na vysoké mohlo – a mělo – být, bylo mi z toho i trochu smutno. Neměla jsem chodit na večírky s lidmi jako Hardin. Měla jsem si najít malý, ale pevný okruh skutečných přátel. Bylo by to o tolik jiné, lepší.

„Vyspala ses dobře?“ zeptá se a vytáhne z kapsy klíče. Cvakne a motor BMW nastartuje. No jistěže patří jemu.

„Tvoje auto umí samo nastartovat?“ směju se. Ukáže klíče. „No, startuje ho tahle věcička.“

„Krása.“ Usměju se trochu ironicky.

„Je to pohodlné,“ opáčí.

„Extravagantní?“

„Trošku.“ Rozesměje se. „Ale pořád dost pohodlné. Dneska ti to moc sluší, jako obvykle.“

Dám si tašky na zadní sedadlo. „Díky. Je hrozná zima,“ řeknu a sednu si dopředu.

„Tak se uvidíme v práci, Tesso,“ rozloučí se a nastoupí do BMW.

Svítí slunce, ale pořád je chladno, proto rychle vsunu klíč do zapalování a chci nastartovat.

Cvak… cvak… cvak… to je jediné, co auto udělá. Zamračím se, zkusím to znovu, ale se stejným výsledkem.

„Už toho mám po krk!“ zvolám a uhodím dlaněmi do volantu.

Pokusím se nastartovat potřetí, ale samozřejmě se nic nestane, tentokrát už to ani necvakne. Ohlédnu se a vděčně zjistím, že Trevor ještě neodjel. Otevře okno a mně nezbývá než se smát vlastní smůle.

„Nemohl bys mě svézt?“ požádám ho a on přikývne.

„Samozřejmě. Schválně, jestli uhodnu, kam jedeš,“ směje se a já vystoupím.

Nemůžu si pomoct, během krátké cesty do práce zapnu telefon. Kupodivu žádné nové zprávy od Hardina. Několik zpráv v hlasové schránce, ale nevím, jestli jsou od něj nebo od mámy. Rozhodnu se je nepřehrávat, jen pro jistotu, radši mámě napíšu esemesku, jestli nepochodila s kolejí. Trevor mě vysadí u dveří, abych v té zimě nemusela jít až z parkoviště, což je od něj vážně pozorné.

„Vypadáš odpočatě,“ usměje se Kimberly, když vejdu a vezmu si koblihu.

„Už se cítím o něco líp. Aspoň v určitém směru,“ řeknu a naliju si hrnek kávy.

„Připravená na zítřek? Já se nemůžu dočkat, až odsud na víkend vypadnu – v Seattlu se skvěle nakupuje. Až budou pan Vance s Trevorem vyřizovat domluvené schůzky, my už se spolu nějak zabavíme. A už jsi… ehm, mluvila jsi s Hardinem?“ Chvilku mi to trvá, ale rozhodnu se jí to říct. Stejně by na to nejspíš přišla. „Ne. Vlastně jsem se od něj včera odstěhovala,“ přiznám a Kimberly se zamračí.

„To mě mrzí, děvče. Ale čas to zahojí.“ Bože, doufám, že má pravdu.

MŮJ DEN UBÍHÁ RYCHLEJI, než jsem čekala, rukopis na tento týden dokončím brzy. Těším se do Seattlu a doufám, že budu moct zapomenout na Hardina, i kdyby jenom nakrátko. V pondělí mám narozeniny, na které se ani trochu netěším. Kdyby se všechno tak rychle nepokazilo, letěla bych v úterý s Hardinem do Anglie. Navíc nechci Vánoce trávit s matkou. Snad už se do té doby najde místo na koleji, i když tam asi přes svátky nikdo nebude. Pak si snad dokážu vymyslet přijatelnou výmluvu, proč k ní nemůžu přijet. Já vím, jsou to Vánoce a je to ode mě hrozné, ale nemám náladu oslavovat.

Matka mi během dne odepisuje, že se jí z koleje zatím neozvali. Výborně. Aspoň že do odjezdu do Seattlu zbývá už jen jedna noc. Stěhovat se z místa na místo není ani trochu příjemné.

Když se připravuju k odchodu z práce, uvědomím si, že jsem nepřijela svým autem. Můžu jen doufat, že Trevor ještě neodjel.

„Takže zítra, sejdeme se tady, do Seattlu nás odveze Christianův řidič,“ říká Kimberly.

Pan Vance má vlastního řidiče?

Pochopitelně.

Vystoupím z výtahu. Trevor sedí na jedné z pohovek v hale. Jeho modré oči v kontrastu s černou pohovkou a černým oblekem moc pěkně vynikají.

„Nevěděl jsem, jestli budeš potřebovat odvézt, a nechtěl jsem tě rušit v kanceláři,“ říká.

„Děkuju, opravdu si toho vážím. Až se vrátím do motelu, zavolám někam do servisu.“ Venku je o něco tepleji než ráno, přesto pořád mrzne.

„Můžu počkat s tebou, jestli chceš. Potrubí už mám opravené, takže dnes v motelu spát nebudu, ale můžu ti dělat společnost, kdybys…“ Náhle se zarazí a zatváří se překvapeně.

„Co je?“ zeptám se a sleduju jeho pohled až k Hardinovi, který stojí na parkovišti u svého auta a rozčileně si nás měří.

Znovu mi vyrazil dech. Jak je možné, že je to pokaždé horší?

„Hardine, proč jsi tady?“ ptám se a mířím přímo k němu.

„Nebereš mi telefony, tak co jsem měl dělat?“ opáčí.

„Neberu je z určitýho důvodu. Nemůžeš za mnou chodit do práce!“ rozčiluju se.

Trevor se tváří rozpačitě, Hardinova přítomnost ho zneklidňuje, ale zůstane u mě. „Je všechno v pořádku? Dej mi vědět, až budeš připravená.“

„Připravená na co?“ soptí Hardin.

„Odveze mě zpátky do motelu, protože mi nestartuje auto.“

„Do motelu!“ Teď už Hardin křičí.

Než ho stačím zadržet, popadne Trevora za límec saka a narazí jím o červený truck.

„Hardine! Přestaň! Pusť ho! Nebydlíme tam spolu!“ vysvětluju rychle, i když nechápu, proč to mám zapotřebí. Nechci, aby Trevorovi ublížil.

Hardin ho pustí, ale necouvne.

„Nech ho na pokoji.“ Popadnu ho za rameno a on trochu povolí.

„Koukej se od ní držet dál,“ prskne Trevorovi do tváře. Trevor je pobledlý. Znovu jsem do téhle kaše zatáhla někoho, kdo si to nezasloužil.

„Moc se omlouvám,“ říkám mu.

„To nic. Budeš chtít odvézt?“ ptá se.

„Ne, nebude,“ odpoví Hardin za mě.

„Ano, moc ráda,“ řeknu já. „Jen, prosím, vydrž minutku.“

A on jako pravý džentlmen přikývne a nasedne do svého auta, abychom si to mohli vyjasnit o samotě.

8.

TESSA

„Ty bydlíš v motelu? To se mi snad zdá.“ Zajede si rukou do vlasů.

„Jo, mně nejspíš taky.“

„Můžeš zůstat v našem bytě, já se přestěhuju třeba na kolej nebo někam.“

„Ne.“ To se nestane.

„No tak, nekomplikuj to.“ Otře si rukou čelo.

„Já že to komplikuju? To snad nemyslíš vážně! Neměla bych s tebou ani mluvit!“

„Nemohla by ses uklidnit? Co máš s autem? A proč ten chlap bydlí v motelu?“

„Nevím, co mám s autem.“ Zaúpím. Ohledně Trevora mu odpovídat nebudu, nic mu do toho není.

„Podívám se ti na to.“

„Ne, já někomu zavolám. Prostě jeď pryč.“

„Pojedu do motelu za tebou.“ Kývne k silnici.

„Mohl bys přestat?“ vztekám se a on obrátí oči v sloup. „Je to pro tebe nějaká zábavná hra? Chceš zjistit, jak daleko mě dokážeš dotlačit?“

Ucouvne, jako bych do něj strčila. Trevorovo auto čeká.

„Jasně že ne. Jak si to vůbec můžeš myslet po všem, co jsem udělal?“

„Přesně proto si to myslím, kvůli všemu, cos udělal,“ odseknu a málem se rozesměju jeho formulaci.

„Jenom si chci s tebou promluvit. Určitě to pořád můžeme nějak napravit,“ ujišťuje mě. Hrál se mnou od začátku tolik falešných her, že už nedokážu poznat, kdy to myslí doopravdy.

„Vím, že ti chybím,“ konstatuje a opře se o auto. Jeho slova mě vytáčejí. Je tak arogantní!

„Tohle chceš slyšet? Že mi chybíš? Jasně že mi chybíš, ale něco ti řeknu, nejsi to doopravdy ty, kdo mi chybí, ale ten, za koho jsem tě měla. Když teď vím, co jsi ve skutečnosti zač, nechci s tebou mít nic společnýho!“ křičím.

„Vždycky jsi věděla, co jsem zač! Celou dobu jsem to byl já, to dobře víš!“ Proč se jen nedokážeme bavit normálně, aniž bychom na sebe křičeli? Protože z něj přicházím o rozum, proto.

„Ne, to teda nevím. Kdybych to věděla…“ Zarazím se dřív, než ze mě vypadne, že mu chci odpustit. To, co chci udělat, a co vím, že udělat mám, jsou dvě různé věci.

„Kdybys to věděla, tak co?“ ptá se. Samozřejmě se mě bude pokoušet přesvědčit, abych to dopověděla.

„Nic. Už běž.“

„Tess, ty nevíš, jak mi těch posledních několik dnů bylo. Nemůžu spát, nedokážu bez tebe fungovat. Potřebuju vědět, že existuje šance, že my dva…“

Nenechám ho dopovědět.

„Jak bylo tobě ?“ Jak může být tak sobecký? „A jak myslíš, že bylo mně, Hardine? Představ si, jaký to je, když ti někdo během pár hodin úplně zničí život! Představ si, jaký je milovat někoho tak, že mu chceš všechno dát, a pak zjistit, že to pro něj byla jenom hra, pitomá sázka! Jak myslíš, že mi asi je?“ Přistoupím blíž a rozčileně gestikuluju. „Jaký podle tebe je zničit si vztah s matkou kvůli někomu, komu na mně ani trochu nezáleží? Bydlet v zatraceným motelu, pokoušet se začít žít jinak, když mě všude pronásleduješ! Ty prostě nevíš, kdy přestat!“

Neříká nic, proto pokračuju. Možná jsem na něj zlá, ale on mě zradil tím nejhorším způsobem a zaslouží si to.

„Tak tu neseď a nevykládej mi, jak hrozně ti je, protože to ty jsi všechno zavinil! Tys všechno zničil! Jako pokaždý.

A víš ty co? Já tě nelituju… i když vlastně jo, lituju, protože ty nebudeš nikdy šťastnej. Zůstaneš sám až do smrti a kvůli tomu tě lituju. Já si prostě najdu někoho hodnýho, kdo se ke mně bude chovat tak, jak ty nedokážeš, vezmeme se a budeme mít děti. Já šťastná budu!“

Po tak dlouhém proslovu mi dochází dech. Hardin na mě civí zarudlýma očima a s otevřenou pusou.

„A víš, co je na tom všem nejhorší? Žes mě sám varoval, říkal jsi, že mě zničíš, ale já neposlouchala.“ Zoufale se snažím bránit slzám, ale marně. Nemilosrdně mi tečou po tvářích a spolu s nimi se mi roztéká řasenka a pálí mě do očí.

„Já… je mi to líto. Půjdu,“ řekne tiše. Vypadá naprosto zdrceně, přesně tak, jak jsem si přála, ale nepřináší mi to ani zdaleka takové uspokojení, jak jsem si myslela.

Možná bych mu mohla odpustit, kdyby mi řekl pravdu hned na začátku, dokonce i potom, co jsem se s ním vyspala, ale on všechno tajil, uplácel ostatní, aby mlčeli, a snažil se pojistit si mě podpisem smlouvy o pronájmu. Nikdy nezapomenu na své první intimní chvíle. A to všechno on zničil.

Doběhnu k Trevorovu autu a naskočím dovnitř. Topení je zapnuté, fouká mi do tváře a rozhání slzy, které se mi kutálejí po tvářích. Cestou do motelu Trevor mlčí a já mu za to jsem vděčná.

Dopřeju si sprchu, snad až příliš horkou. Nedokážu přestat myslet na to, jak se Hardin tvářil, když ode mě couval. Jakmile zavřu oči, vidím jeho tvář.

Od té doby mi telefon nezazvonil ani jednou. Mám takovou hloupou naivní představu, že by nám to přese všechno mohlo klapat. Navzdory všem rozdílům mezi námi a jeho prchlivosti… tedy jeho i mojí… bychom to nějak zvládli. Nevím, jak se mi podaří usnout, ale nakonec přece jen spím.

DRUHÝ DEN RÁNO jsem před první služební cestou trochu nervózní, začínám panikařit. Navíc jsem zapomněla zavolat do servisu, aby se mi někdo podíval na auto. Najdu si nejbližšího automechanika a zatelefonuju mu. Nejspíš budu muset zaplatit něco navíc, když u nich auto zůstane celý víkend, ale to je teď moje nejmenší starost. Radši se o tom před přátelským mužem na druhém konci ani nezmíním v naději, že mi to nakonec třeba nenaúčtuje.

Vypravím se, natočím si vlasy a zvolím trochu výraznější líčení než obvykle. Vezmu si tmavomodré šaty, které jsem ještě neměla na sobě. Koupila jsem si je, protože jsem věděla, že se Hardinovi bude líbit, jak zdůrazňují křivky. Nejsou vůbec vyzývavé, lem sahá těsně pod kolena a rukávy po lokte, ale opravdu mi dokonale padnou a sluší mi.

Vadí mi, že mi ho úplně všechno připomíná. Stojím před zrcadlem a představuju si, jak by se na mě díval, až bych si tyhle šaty vzala, jak by se mu rozšířily zorničky a olízl by si rty a pak by sledoval, jak provádím poslední úpravu vlasů.

Zaklepání mě vytrhne z rozjímání. Jdu otevřít.

„Slečna Youngová?“ ptá se muž v modrém pracovním overalu.

„Ano, to jsem já,“ řeknu a vytáhnu z kabelky klíče. „Je to ta bílá corolla,“ vysvětlím a podám mu je.

Ohlédne se. „Bílá corolla?“ opakuje nechápavě. Vyjdu ven. Moje auto… je pryč.

„Co to… Dobře, vydržte chvíli, zavolám na recepci a zjistím, jestli mi ho nedali odtáhnout, protože jsem ho tu včera nechala.“ Opravdu skvělý začátek dne.

„Dobrý den, tady Tessa Youngová, pokoj třicet šest,“ představím se, když to recepční zvedne. „Obávám se, že jste mi nechali odtáhnout auto.“ Pokouším se mluvit vlídně, ale opravdu mě to rozčiluje.

„Ne, to rozhodně ne,“ odpoví.

Pokoušejí se o mě mrákoty. „V tom případě mi ho musel někdo ukrást nebo co…“ Jestli mi někdo ukradl auto, jsem nahraná. Už je téměř čas jet.

„Ne, dnes ráno si pro něj přišel váš přítel.“

„Můj přítel?“

„Ano, ten s… s tím tetování a tak.“ Říká to tiše, jako by ho Hardin mohl slyšet.

„Prosím?“ Vím, co říkal, ale nenapadá mě, jak mám zareagovat.

„No ano, byl tu asi přede dvěma hodinami, přivázal to auto na lano a odtáhl ho. Nezlobte se, myslel jsem, že o tom víte…“

„Díky.“ Zaúpím a zavěsím. Otočím se k muži z autoservisu.

„Moc se omlouvám. Někdo mi mezitím evidentně odvezl auto do jiného servisu. Nevěděla jsem to. Opravdu mě moc mrzí, že jsem vás připravila o čas.“

S úsměvem mě ujistí, že se nic nestalo.

Po včerejší hádce s Hardinem jsem úplně zapomněla, že nemám odvoz do práce. Volám Trevorovi a on mi říká, že už požádal pana Vance a Kimberly, aby se pro mě cestou zastavili. Poděkuju mu, zavěsím a odtáhnu závěs na okně. Na parkoviště vjíždí černý automobil, zastaví před mým pokojem. Když se spustí okénko, zahlédnu Kimberlyiny blond vlasy.

„Dobré ráno! Přijeli jsme tě zachránit,“ ohlašuje se smíchem. Chytrý a laskavý Trevor, vždycky myslí dopředu.

Řidič vystoupí, dotkne se čepice, vezme mi tašku a odnese ji do kufru. Otevře zadní dveře a já spatřím dvě sedadla naproti sobě. Kimberly poplácá kožený potah, abych se posadila vedle ní. Z protějšího sedadla mě pobaveně sledují pan Vance s Trevorem.

„Připravená na víkendovou výpravu?“ ptá se Trevor s úsměvem.

„Víc, než bys mohl tušit,“ opáčím a nasednu.

9.

TESSA

Najedeme na dálnici a Trevor s panem Vancem se vrátí ke zřejmě důkladnému rozboru cen za metr čtvereční v jisté nové budově v Seattlu. Kimberly do mě strčí loktem a udělá gesto ohledně jejich konverzace.

„Hoši jsou tak vážní,“ poznamená. „No nic, Trevor říkal, že máš něco s autem?“

„Mám, ale nevím co,“ odpovím a snažím se to říkat klidně, což tváří v tvář jejímu přátelskému úsměvu není tak těžké.

„Včera nechtělo startovat, tak jsem volala do servisu, aby mi to opravili, jenže Hardin už pro něj mezitím poslal někoho jiného.“

Ušklíbne se. „Vytrvalý, co?“

Vzdychnu. „Vypadá to tak. Byla bych radši, kdyby mě nechal chvíli na pokoji, abych to všechno mohla nějak ustát.“

„A co bys potřebovala ustát?“ ptá se. Zapomínám, že neví o sázce, o mém ponížení, a rozhodně jí to nechci vyprávět. Ví jen, že jsme se s Hardinem rozešli.

„Nevím, prostě všechno. Teď se toho děje tolik, a já ještě pořád nemám ani kde bydlet. Myslím, že on to nebere tak vážně, jak by měl. Myslí si, že se prostě objeví, řekne promiň a já mu všechno odpustím, ale tak to nefunguje. Minimálně teď už ne,“ rozčiluju se.

„Tak to je dobře. Jsem ráda, že si stojíš za svým.“

Jsem hlavně ráda, že se neptá na podrobnosti. „Děkuju, já taky.“

Opravdu jsem na sebe pyšná, že jsem se Hardinovi dokázala postavit a nepodvolila se, zároveň se ale cítím hrozně kvůli tomu, co jsem mu včera řekla. Vím, že si to zasloužil, ale pořád se musím sama sebe ptát: Co když mě má opravdu rád tak, jak tvrdí? Ale i kdyby, stejně to podle mě nestačí jako záruka, že už mi nikdy neublíží.

Protože přesně to on dělá, ubližuje lidem.

Kimberly změní téma, nadšeně vykládá: „Dnes večer bychom si po přednáškách měli někam vyrazit. Ti dva mají na celé nedělní dopoledne naplánované schůzky, takže nákupy můžeme vyřídit v neděli. Co ty na to?“

„A kam si chcete vyrazit?“ směju se. „Vždyť je mi teprve osmnáct.“

„Ale no tak. Christian zná v Seattlu spoustu lidí. Když budeš s ním, dostaneš se všude.“ Líbí se mi, jak se pokaždé rozzáří, když mluví o panu Vanceovi.

„Dobře,“ svolím. Byla jsem na několika večírcích na koleji bratrstva, ale v nočním klubu nebo něčem podobném nikdy.

„Bude to zábava, jen se neboj,“ ujišťuje mě. „A rozhodně bys sis měla vzít tyhle šaty,“ dodá se smíchem.

10.

HARDIN

Zůstaneš sám až do smrti a kvůli tomu tě lituju. Já si prostě najdu někoho hodnýho, kdo se ke mně bude chovat tak, jak ty nedokážeš, vezmeme se a budeme mít děti. Já šťastná budu!

To, co mi řekla Tessa, slyším v duchu pořád dokola. Měla pravdu, ale já to tak nechci.

Až doteď mi nikdy nevadilo, že jsem sám – jenomže teď vím, o co přicházím.

„Jdeš taky?“ vytrhne mě ze zamyšlení Jaceův hlas.

„Co?“ Málem jsem zapomněl, že řídím. Obrátí oči v sloup a potáhne si z jointa.

„Ptal jsem se, jestli jdeš taky. K Zedovi.“ Zasténám. „Nevím.“

„Proč ne? Přestaň se chovat jako holka. Pořád vzdycháš jako nějaký mimino.“

Zpražím ho pohledem. Kdybych se v noci trochu vyspal, zakroutil bych mu krkem. „To teda ne,“ řeknu pomalu.

„Ale jo, kamaráde. Potřebuješ se dneska večer pořádně utahat a pěkně si to rozdat s nějakou buchtou. Určitě tam budou holky, co se nenechají dlouho přemlouvat.“

„Nepotřebuju si to s nikým rozdávat.“ Nechci žádnou jinou, jenom ji.

„Ale no tak, zajedeme k Zedovi. Jestli nechceš holky, můžeš si dát aspoň pivo,“ přemlouvá mě.

„Nechtěl jsi někdy dělat něco víc?“ ptám se a on se na mě podívá, jako by mi narostly rohy.

„Co?“

„Jako jestli už tě nezačíná nudit chodit pořád na mejdany a z každýho odejít s jinou holkou?“

„No nazdar, je to s tebou horší, než jsem myslel. Ty v tom pořádně lítáš, člověče!“

„Nelítám. Jenom mě to tak napadlo. Dělat pořád to samý mě nebaví.“

Neví, jak je báječný ležet v posteli a rozesmávat Tessu, jak zábavný je poslouchat, když vypráví o svých oblíbených románech, když se po mně ohání, zatímco se ji pokouším osahávat. Je to mnohem lepší než všechny mejdany, na kterejch jsem kdy byl nebo budu.

„Ona s tebou vážně pořádně zamávala. Seš v prdeli, co?“ Směje se.

„Ale nezamávala,“ zalžu.

„No jasně.“ Vyhodí nedopalek jointu z okna. „Teď je volná, ne?“ zeptá se, a když sevřu volant, rozesměje se ještě víc. „Dělám si prdel, Scotte. Chtěl jsem vidět, jak moc tě to vytočí.“

„Běž do hajzlu,“ zavrčím, a aby mi dal pokoj, zatočím na silnici, kterou se jede k Zedovi.

11.

TESSA

Hotel Four Seasons v Seattlu je ten nejhezčí, jaký jsem kdy viděla. Snažím se chodit pomalu a rozhlížím se po nádherném zařízení, ale Kimberly mě v podstatě odtáhne do výtahu a pak dál chodbou s Trevorem a panem Vancem v závěsu.

Zastaví přede dveřmi a oznámí: „Tohle je tvůj pokoj. Až si vybalíš, sejdeme se v našem apartmá a projdeme si itinerář na víkend, i když vím, že už ses s ním seznámila. Měla by ses převléknout, protože tyhle šaty bych ti opravdu doporučila šetřit na večer, až si vyrazíme.“ Mrkne na mě a pokračuje chodbou dál.

Rozdíl mezi motelem, kde jsem strávila poslední dvě noci, a tímhle hotelem je nebetyčný. Jeden obraz v hale má nejspíš větší cenu, než vybavení celého motelového pokoje. Z okna mám neuvěřitelný výhled, Seattle je nádherné město. Snadno si dokážu představit, že bych tu žila v bytě někde vysoko a pracovala v Seattle Publishing, nebo dokonce Vance Publishing, protože tu budou otevírat pobočku. Bylo by to báječné.

Pověsím si oblečení do skříně a převléknu se do černé úzké sukně a světle fialové halenky. Na konferenci jsem zvědavá, ale trochu mě znervózňuje večerní program. Vím, že bych se měla trochu pobavit, ale tohle všechno je pro mě nové, navíc se pořád cítím prázdná po všem, co napáchal Hardin.

Na dveře apartmá, kde se ubytovali Kimberly a pan Vance, klepu v půl druhé. Trochu mě to zneklidňuje, protože dole v konferenčním sále máme být ve tři.

Kimberly mě vřele přivítá a vede mě dovnitř. Apartmá má vlastní obývací pokoj a oddělený společenský. Vypadá větší než matčin dům.

„No to je… páni,“ vydechnu.

Pan Vance se zasměje a nalije si sklenici něčeho, co vypadá jako voda. „Je to, jak má být.“

„Objednali jsme donášku na pokoj, abychom se trochu najedli, než půjdeme dolů. Měli by to přinést každou chvíli,“ oznamuje Kimberly a já se vděčně usměju. Dokud nezačala mluvit o jídle, ani jsem si neuvědomila, jaký mám hlad. Dnes jsem ještě nic neměla.

„Jsi připravená nechat se unudit k smrti?“ ptá se mě Trevor, který přichází ze společenského pokoje.

„Určitě mě to nudit nebude,“ opáčím a on se směje. „Možná z tohohle hotelu vůbec nebudu chtít odjet.“

„Ani já,“ přizná.

„Přidávám se,“ prohlásí Kim.

Pan Vance vrtí hlavou. „To se dá zařídit, miláčku.“ Položí jí ruku na záda a já se odvrátím, abych je neokukovala v důvěrném okamžiku.

„Prostě sem přesuneme hlavní kancelář a všichni se přestěhujeme,“ žertuje Kimberly. Aspoň myslím, že žertuje.

„Smithovi by se v Seattlu líbilo,“ poznamená pan Vance.

„Smithovi?“ ptám se, vzápětí si vzpomenu na jeho syna, který byl na svatbě. Zčervenám. „Omlouvám se, samozřejmě myslíte svého syna.“

„To je v pořádku. Vím, že je to zvláštní jméno.“ Zasměje se a nahne se ke Kimberly. Musí být nádherné mít vztah plný lásky a důvěry. Vlastně to Kimberly závidím, stydím se za to, ale závidím. Našla muže, kterému na ní očividně záleží a udělal by cokoli, aby byla šťastná. Opravdu má štěstí.

Usměju se. „Je to hezké jméno.“

Po jídle zamíříme dolů a do velkého konferenčního sálu plného milovníků knih. Připadám si jako v ráji.

„Sítě, sítě, sítě,“ poznamená pan Vance. „Všechno je to o sítích.“ Během následujících tří hodin mě seznámí s téměř každým v sále. A nejlepší na tom je, že mě nepředstavuje jako stážistku a chová se ke mně jako k dospělé. Stejně jako všichni ostatní.

12.

HARDIN

„Ale, ale, kdopak nám to přišel,“ ušklíbne se Molly a obrátí oči v sloup, když s Jacem vejdeme k Zedovi do bytu.

„Jsi ožralá?“ utrousím.

„No a? Už je po pátý,“ zašklebí se. Zavrtím hlavou. „Pojď se se mnou napít, Hardine,“ řekne a popadne z kuchyňského pultu lahev s hnědou tekutinou a dvě skleničky.

„Fajn, jednou si dám,“ souhlasím a ona nám s úsměvem nalije.

Deset minut nato se přistihnu, jak procházím fotogalerii ve svým mobilu. Měl jsem Tessu nechat, aby těch našich společnejch fotek pořídila mnohem víc, aspoň bych se teď měl na co koukat. Bože, pořádně se mnou zamávala, přesně jak říkal Jace. Mám pocit, že se z toho asi brzo zblázním. A nejhorší na tom je, že je mi to úplně jedno, klidně se budu chovat jako blázen, jenom když ji získám zpátky.

Budu šťastná, řekla mi. Vím, že se mnou šťastná nebyla, ale mohla by. Asi není fér, abych ji pořád otravoval. Nechal jsem jí opravit auto, protože jsem nechtěl, aby si s tím musela dělat starosti. Jsem rád, protože kdybych nevolal Vanceovi, jestli má odvoz do práce, vůbec bych nevěděl, že jede do Seattlu.

Proč mi to neřekla? Teď je s ní místo mě ten kretén Trevor. Vím, že se mu líbí, a všiml jsem si, že ani on jí není lhostejný. Někoho takovýho přesně potřebuje, jsou si hodně podobní. Na rozdíl ode mě. S ním by byla šťastná. I když mě to nebetyčně vytáčí a mám sto chutí prohodit ho oknem.

Ale možná by bylo nejlepší nechat ji na pokoji a dát jí šanci urvat pro sebe trochu štěstí. Včera mi jasně řekla, že mi neodpustí.

„Molly!“ zavolám z pohovky.

„Co je?“

„Přines mi ještě panáka.“ Ani se na ni nemusím podívat, cítím její vítězoslavnej úsměv.

13.

TESSA

„Bylo to tak báječné! Díky, že jste mě vzal s sebou,“ rozplývám se, když s panem Vancem a ostatními nastupujeme do výtahu.

„Rádo se stalo, opravdu, patříte k mým nejlepším zaměstnancům. Jste u nás sice jen na praxi, ale jste moc šikovná. A pro lásku boží, říkejte mi Christiane, jak už jsem vám navrhoval,“ dodá s předstíranou přísností.

„Dobře. Hrozně se mi tam líbilo, pane… Christiane. Bylo skvělé slyšet všechny ty názory na digitální publikování, zvlášť protože je na vzestupu a pro čtenáře tak snadno dostupné. Je to vážně něco velkého a trh se neustále rozšiřuje…“ chrlím ze sebe.

„Pravda, pravda. A dnes večer jsme pomohli společnosti Vance Publishing, aby se taky o kus rozšířila – představte si, kolik nových zákazníků získáme, až optimalizujeme náš systém,“ souhlasí.

„Dobrá, vy dva, už jste skončili?“ dobírá si nás Kimberly a proplete si s Christianem ruce. „Tak se převlékneme a vyrazíme do města! Tohle je za posledních několik měsíců první víkend, kdy máme čas na oddech.“ Našpulí rty.

Christian se na ni usměje. „Provedu.“

Jsem ráda, že když panu Vanceovi – tedy Christianovi – zemřela žena, dostal novou šanci na štěstí. Podívám se na Trevora a ten se na mě usměje.

„Potřebuju se něčeho napít,“ prohlásí Kimberly.

„I já,“ souhlasí Christian. „Takže se sejdeme za půl hodiny v hale, domluvím s řidičem, aby nás vyzvedl. Večeře je na mě!“

Když se vrátím do pokoje, zapojím kulmu do zásuvky, abych si mohla upravit vlasy. Víčka si natřu tmavými stíny a podívám se do zrcadla. Ty stíny na mně vypadají hodně výrazně, ale zas ne příliš. Obtáhnu oči černou tužkou a přidám trochu tvářenky, pak si upravím vlasy. Tmavomodré šaty, které jsem měla ráno, mi teď sluší ještě víc, když mám tmavší líčení a bohatší účes. Kéž by Hardin…

Ne, to ne. Prostě ne, umiňuju si a obuju si černé lodičky. Ještě telefon a kabelku a můžu běžet za svými přáteli… jsou to mí přátelé?

Nevím, ale mám pocit, že Kimberly ano a Trevor je moc hodný. Christian je můj šéf, tam je to přece jenom trochu jiné.

Ve výtahu napíšu zprávu Landonovi, že se v Seattlu dobře bavím. Stýská se mi po něm a doufám, že zůstaneme přátelé, i když už nebudu s Hardinem.

Vystoupím z výtahu a u vchodu zahlédnu Trevorovy černé vlasy. Má černé společenské kalhoty a krémový svetr, trochu připomíná Noaha. Chvíli jen obdivuju, jak mu to sluší, pak zamířím k němu. Když mě uvidí, mihne se v jeho tváři překvapení, vzápětí si odkašle. Tváře mu zčervenají a já se neubráním smíchu.

„Vypadáš… vypadáš nádherně,“ složí mi poklonu. Usměju se. „Děkuju, ty taky nevypadáš špatně.“

Zčervená ještě víc. „Díky.“ Je zvláštní vidět ho tak vyvedeného z míry. Obvykle bývá klidný a nic ho nerozhází.

„Tamhle jsou!“ slyším volat Kimberly.

„No ne, Kim!“ vydechnu a zamávám si rukou před očima, jako bych se pokoušela rozptýlit nějaký přelud. Vypadá úchvatně, na sobě má červené šaty se zapínáním za krk, sahají jen do půli stehen. Krátké blond vlasy má dokonale narovnané, takže vypadá sexy, a zároveň elegantně.

„Mám pocit, že budeme celý večer muset odhánět nápadníky,“ poznamená Christian k Trevorovi a oba se rozesmějí. Doprovodí nás ven na chodník.

Vůz nás na Christianovo přání odveze do opravdu pěkné restaurace s mořskou kuchyní, kde si dám vynikajícího lososa a krabí koláčky. Christian nám vypráví různé zábavné historky z dob, kdy ještě pracoval v newyorském vydavatelství. Všichni se dobře bavíme a Trevor s Kimberly ho trochu popichují, protože on se všemu dovede zasmát.

Po večeři přejedeme do nedaleké dvoupatrové budovy celé ze skla. Světla blikající za okny ozařují vlnící se tanečníky a světlo a stín vytvářejí na jejich tělech zvláštní vzory. Tak nějak jsem si představovala noční klub, je to jen větší a plnější.

Vystoupíme a Kimberly mě chytí za ruku. „Zítra půjdeme na decentnější místo, ale pár lidí z konference chtělo sem, tak jsme tady.“

Velký muž u dveří drží v ruce seznam a kontroluje, kdo smí vstoupit. Fronta natěšených zájemců o vstup se vine všude po chodníku až za roh.

„Budeme tu čekat dlouho?“ ptám se Trevora.

„Kdepak,“ zasměje se. „Pan Vance nečeká.“

Záhy pochopím, jak to myslel. Christian cosi pošeptá vyhazovači a ten nadzvedne provaz a okamžitě nás vpustí dovnitř. Všude duní hudba, v umělém kouři blikají světla. Trochu se mi z toho točí hlava.

Asi nikdy nepochopím, proč lidi platí, aby mohli vdechovat tu umělou páru, dostat migrénu a mačkat se na cizí lidi.

Žena v krátkých šatech nás vede po schodech do malé místnosti s tenkými závěsy místo stěn. Uvnitř jsou dvě pohovky a stolek.

„Tohle je sekce pro VIP, Tesso,“ osvětlí mi Kimberly, protože se zvědavě rozhlížím kolem.

„Aha,“ řeknu jen a posadím se jako oni na pohovku.

„Co obvykle piješ?“ chce vědět Trevor.

„Obvykle nic,“ odpovím.

„Ani já ne. Tedy mám rád víno, ale moc ho nevypiju.“

„Tak to ne, dnes večer pít budeš, Tesso. Potřebuješ to!“ prohlásí hlasitě Kimberly.

„Ale já…“ chci se bránit.

„Dá si Sex on the Beach. A já taky,“ instruuje obsluhu.

Hosteska přikývne a Christian si objedná koktejl, jehož název jsem nikdy neslyšela, Trevor sklenku červeného. Nikdo se nezeptal, jestli už mi bylo jednadvacet. Možná vypadám starší nebo je tu Christian natolik známý, že jeho společnost nechce podobnými otázkami nikdo obtěžovat.

Nemám tušení, co je Sex on the Beach, ale nechci se ptát. Když se žena vrátí, podá mi vysokou sklenici s kouskem ananasu a malým růžovým deštníčkem navrchu. Poděkuju a rychle se napiju slámkou. Je opravdu dobrý, sladký, ale s kapkou hořkosti.

„Chutná?“ ptá se Kim a já přikývnu a znovu upiju.

14.

HARDIN

„No tak, Hardine, dej si ještě,“ šeptá mi Molly do ucha.

Ještě jsem se nerozhodl, jestli se chci opít. Už jsem měl tři panáky a vím, že jestli si dám ještě jeden, budu namol. Na druhý straně možná není nejhorší nápad pořádně se namazat a zapomenout na všechno, co se děje. Jenže já teď potřebuju jasnou hlavu.

„Nechceš odsud někam vypadnout?“ ptá se Molly a trochu se jí plete jazyk.

Je cítit kouřem a whiskou. Nejradši bych si ji vzal do koupelny a opíchal ji, prostě protože můžu. Protože Tessa teď v Seattlu šuká s Trevorem a já tu tři hodiny dřepím napůl namazanej na gauči.

„No tak, Hardine, se mnou na ni zapomeneš,“ přemlouvá mě a vleze si mi na klín.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy After 2: Přiznání.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.