OSUDY

MOUDRÝCH

Vyobrazení z díla Margarita Philosophica z roku 1503, kde mezi sebou soutěží v závodě v počítání Boethius a Pythagoras

JAN HALADA

OSUDY MOUDRÝCH

PRŮVODCE EVROPSKÝM MYŠLENÍM

I kdybychom mohli snad být učení učeností druhého, moudrými můžeme být jen moudrostí vlastní

MONTAIGNE

Copyright © Jan Halada, 2010

Cover and layout © Karel Kárász, 2010

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2010

ISBN 978-80-7425-036-1

OBSAH

ÚVODEM NEBOLI OTÁZKY A ODPOV Ě DI

TAJEMSTVÍ PO Č ÁTKU

NEZNÁMÉ SLOVO

Ř ECKÝ ZÁZRAK

Č ÍSLO JAKO ZÁKLAD SV Ě TA

Č EMU DÁT P Ř EDNOST?

SV Ě T SE SKLÁDÁ Z NEJMENŠÍCH Č ÁSTE Č EK

ZÁJEM NEJEN O FILOSOFII

OBJEVENÍ Č LOV Ě KA

POZNEJ SÁM SEBE

VÍM, ŽE NIC NEVÍM

OB Č AN-FILOSOF

SM Ě REM Κ NOVÝM SV Ě T Ů M

NEPOKO Ř ENÝ REBEL

CESTA KE SPÁSE DUŠE

VELKÉ OBROZENÍ

M Ů ŽE Č LOV Ě K VŠECHNO?

ZÁPAS O NOVÝ SV Ě T

VELKÉ OBNOVENÍ V Ě D

VZH Ů RU Κ IMPERIÁLNÍ MOCI

OD POD Ř ÍZENÉHO Ú Ř EDNÍKA Κ LORDU KANCLÉ Ř I

V Ě D Ě NÍ ZNAMENÁ MOC

ZKUŠENOST A ROZUM

PRVNÍ V Ě DECKÁ UTOPIE

KONE Č N Ě Č AS PRO V Ě DU

VLÁDA ROZUMU

P Ř ÍJEZD DO PA Ř ÍŽE

ÚSP Ě ŠNÝ MLADÝ MUŽ

POBYT V ANGLII

ŽIVOT NA ZÁMKU ANEB FILOSOFIE, V Ě DA A LÁSKA

BOJ SV Ě TLA S TMOU P Ř EDSUDK Ů

POZVÁNÍ Κ PANOVNÍKOVI

SV Ě DOMÍ EVROPY

FILOSOFIE NA ROZCESTÍ

VŠECHNO ROZUMNÉ JE SKUTE Č NÉ?

ZM Ě NIT SV Ě T

SV Ě T JAKO V Ů LE

CO JE Č LOV Ě K?

MÍSTO ZÁV Ě RU

MALÁ GALERIE SLAVNÝCH FILOSOF Ů

JAK ŠLA HISTORIE

Č LOV Ě K A SPOLE Č NOST

V Ě DA, TECHNIKA, OBJEVY A VYNÁLEZY

SEZNAM NEJD Ů LEŽIT Ě JŠÍ LITERATURY

ÚVODEM NEBOLI OTÁZKY A ODPOVĚDI

Před více než dvaceti pěti stoletími si jistý Thalés v řeckém městě Mílétu položil otázku, odkud se vzal svět, který nás obklopuje, jaký je jeho prazáklad, co tvoří jeho podstatu. A také si na tuto otázku odpověděl, když usoudil, že základ je jen jeden, věčný a sám o sobě neměnný, ale existující v mnoha podobách, a že tím základem je voda. Otázka spolu s odpovědí byla vzorem prvního filosofického problému. Každý si postupně vytváří určitý názor na svět, který se objevuje v otázkách těch nejmenších, proč je to či ono, odkud se to vzalo, a který se postupem věku prohlubuje, když člověk přestává být závislý na odpovědích ostatních a začíná si odpovídat sám. Tehdy naše tázání dostává jasnější a konkrétnější podobu, zaměřuje se podle jednotlivých okruhů problémů. Odpovědi na dílčí otázky nám poskytují v teoretické rovině obory nejrůznějšího zaměření od technických až po humanitní vědy. Lidstvo na své pouti dějinami shromažďuje stále větší množství poznatků, a tak postupně zodpovídá různá proč a snaží se odpovědět i na ta proč, která před ním teprve vyvstávají. Některé otázky, především ty, které jsou kladeny v širší, obecné rovině a mají pro člověka a společnost zásadní význam, doprovázejí lidstvo stále.

Na tyto otázky se již od dob Thalétových snaží odpovídat právě filosofie. U starých Řeků to v doslovném překladu byla láska k moudrosti, neboť první slovo filein znamená milovat a druhé sophiá značí moudrost. Tato láska k moudrosti pro ně už tehdy představovala kladení otázek a pokusy o jejich neustálé zodpovídání, nikoliv však už jen v rovině bájeslovné, mytologické nebo náboženské, jak tomu bylo u předcházejících východních kultur včetně řecké, ale už nově v rovině teoretické, což znamenalo, že se antický člověk snažil uvědomit si své místo v přírodě, společnosti, kosmu a pomocí abstraktního myšlení ovlivňovat skutečnost, která ho obklopovala. Vytvářel si tak i ucelenou představu o světě, jeho řádu a vzájemných souvislostech.

Kdo se neobírá filosofií, není člověk, ale zvíře

POMPONACIUS

Athénská Akropolis

Okruh otázek, které filosofické myšlení v průběhu historického vývoje zpracovávalo a na které odpovídalo, se postupně rozšiřoval, přičemž některé z nich byly zapomenuty či později opět objevovány, jiné ovšem člověka provázely stále a nutily ho v každé epoše vždy znovu na ně odpovídat. Je přirozené, že celá řada formulací otázek tohoto obecného charakteru se měnila spolu s tím, jak se měnil způsob jejich kladení a odpovídání, a to v závislosti nejen na vývoji duchovním, ale i společenském, historickém, hospodářském, politickém, a také na vývoji vědy, techniky, výroby apod. Filosofie původně představovala veškeré teoretické vědění - s čímž se v dalších kapitolách postupně seznámíme -, později se z ní různé vědy vyčleňovaly a osamostatňovaly se, ale základní otázky zůstaly a i nadále zůstávají.

Od začátku tak filosofie vystupuje jako schopnost lidského myšlení, které dokáže zobecnit, třídit dílčí poznatky, uspořádat pojmy, vidět předměty a jevy v jejich jedinečnosti, ale i ve vzájemných vztazích a souvislostech. Jde tedy ve většině případů o představu světa jako uspořádaného celku řídícího se určitými pravidly - zákonitostmi. Filosofie je zvláštní formou, způsobem, jak poznávat svět, a zároveň i soustavou názorů na nejobecnější problémy bytí, tj. Toho, co jest, jsoucího, a poznání. Filosofie je však také výsledkem práce lidského myšlení na cestě plné hledání, tápání, vzájemného popírání i odmítání předchozích názorů, velkých zápasů, kde často geniální jedinci prosazují své převratné myšlenky nejen proti jakékoliv moci v kterékoliv době, ale i třeba proti celé společnosti, jež potom další generace přijmou za své vlastní a za pro ně samozřejmé. Jejich vlastní osudy jsou osudy samotného lidského myšlení na cestě za hlubším poznáním.

Sobě dobře činí, kdo činí dobře svým přátelům

ERASMUS

Tato malá knížka má především mladým čtenářům přiblížit na několika málo osudech, ale právě těch z nejzajímavějších, filosofa, dobu, v níž žil a tvořil, a pochopitelně především jeho myšlení, které přetrvává autora a stává se dalším důležitým článkem na cestě filosofie lidskými dějinami. Pod názvem Osudy moudrých vyšla dvakrát v osmdesátých letech dvacátého století a měla značný úspěch u čtenářů. Jistěže byla, jakožto ideový nástroj, svým způsobem limitována dobovým názorem na filosofii, avšak autor se snažil pojmout své vyprávění o filosofii a filosofech jako kladení otázek a pokusů o jejich zodpovídání v rovině lásky k moudrosti. Názorů a interpretací může být bezpočet a mohou pramenit z nejrůznějších postojů. V našem případě, jak sám čtenář může porovnat, nešlo o žádné zásadní přepracování, kromě poslední kapitoly, ale pouze o doplnění a rozšíření. V polovině let devadesátých tedy vyšla pod názvem Průvodce evropským myšlením opět, v dalším vydání se autor vrátil zpět k původnímu názvu. A tak ještě v dalším - již šestém vydání - tentokrát v Nakladatelství Epocha, zase pod názvem Osudy moudrých, vychází kniha jako podstatně rozšířená a doplněná. V tomto smyslu doufá autor i redakce, že knížka splní svůj účel a poslání i dnes.

Čím je člověk rozumnější a lepší, tím více dobra v lidech pozoruje

PASCAL

Skoro po třiceti letech se jako dovětek ke všem vydáním a úmyslu autora i redakce vnucuje poněkud neodbytně se nabízející otázka, zda se dnes ještě někdo k této dlouhé cestě filosofie našimi dějinami vrací, zda vůbec vnímá její obsah i odkaz v době, kdy, jak se zdá, filosofům a filosofii málokdo či skoro nikdo nenaslouchá. Její hlas je přehlušován stále rostoucím počtem silnějších a mocnějších idejí, názorů i věd, filosofické systémy jsou již dlouho minulostí, osobností ubývá, nové se nerodí, ostatně kdo by jim také poskytl prostor pro vyjádření. Třeba je to jen předčasně lichá obava, vždyť v historii tomu tak bylo již mnohokrát. Věřme tedy, že potřeba klást si otázky a hledat na ně odpovědi v duchu lásky k moudrosti tu stále je přítomna a bude i nadále přetrvávat v našem dnešním i budoucím světě.

Sobě samému je každý nejméně znám

CICERO

TAJEMSTVÍ POČÁTKU

NEZNÁMÉ SLOVO

Někdy kolem roku 530 př. n. l. se objevil na jihu slunné Itálie ve městě Krotónu, obývaném tehdy Řeky, zajímavý a neobvyklý muž. Legenda o něm praví, že byl velmi krásného a majestátního vzezření, jež právě tak přitahovalo, jako vzbuzovalo hlubokou úctu. S touto přirozenou důstojností, ušlechtilým a vznešeným chováním byly spojeny ještě pozoruhodnosti a zvláštnosti, díky kterým se jevil jako tajemná bytost. Nosil vždy dlouhý bílý vlněný šat, odmítal jíst určité pokrmy a tvrdil o sobě, že je sice stejného původu jako ostatní, ale že byl zrozen zvláštním způsobem a že jeho duše byla v různém převtělení na světě již několikrát. Výtečně se vyznal v matematice, geometrii, fyzice, astronomii, rozuměl hudbě, dovedl léčit a vynikal i ve zpracování kovů, takže razil v Krotónu i své vlastní mince. Krátce po svém příchodu získal ve městě mnoho žáků, kteří naslouchali jeho učení a nechali se vést jeho osobností a zásadami. Tak vznikla v tomto městě nezvyklá společnost, jejíž členové žili společně a řídili se určitými a všemi uznávanými zásadami. Jejich den například pokaždé začínal otázkou, co dnes musím udělat, a končil otázkou, co jsem dnes neudělal. Společně se také věnovali nejrůznějším činnostem a dodržovali jisté příkazy, které byly pro ně přímo posvátné, a proto jim zakazovaly třeba jíst některé pokrmy, jako boby, srdce, na druhé straně jim zase přikazovaly skromnou stravu v podobě chleba, medu, zeleniny, méně masa. Některé jejich zásady skrývaly v sobě jiný než vyřčený význam, takže například rčení „nerozhrabávat oheň dýkou“ ve skutečnosti znamenalo nevzbuzovat zbytečně hněv a nevoli mocných tohoto světa, rčení „nepřekračovat váhy“ vyzývalo k tomu, aby nebylo přestupováno právo a rovnost, a jiné, které znělo „nepomáhat při skládání břemene, nýbrž při jeho nakládání“, mělo odvádět lidi od lenošení a přivádět je ke konání ctnostných činů.

Neboť jako dnes, tak i v dřívějších dobách lidé začali filosofovat, protože se něčemu divili

ARISTOTELES

Údajný Pýthagorův portrét

Onen tajemný muž, jenž se stal zakladatelem podivného spolku připadajícího nám napůl jako svérázné náboženské sdružení a napůl jako vědecká akademie, byl starořecký Pýthagorás (asi 580/571-500/497 př. n. 1., při psaní antických jmen se řídíme akademickým vydáním Encyklopedie antiky, jména řeckých filosofů vyslovuj tak, jak se píší, totéž platí i o názvech), který do Itálie přišel z řeckého ostrova Samu. Mnoho toho o něm nevíme, nepochybně však procestoval před svým příchodem do Krotónu hodně východních zemí, kde se seznámil s orientálními náboženstvími i vědami, které na něho zapůsobily a ovlivnily jeho myšlení. Je také jisté, že sám pověsti o své osobě podporoval a záměrně šířil. Tvrdil prý, že existují tři druhy rozumných bytostí: bozi, lidé a „podobní Pýthagorovi“. Když se ho ale ptali, kdo tedy je, zda nějaký kněz, divotvůrce či světec, tu pronesl doposud neznámé a nové slovo - filosof.

Mnoho je na světě mocného, nic však mocnějšího člověka

SOFOKLÉS

Nejlépe to vysvětluje jeden z jeho dochovaných výroků, kde přirovnává lidský život ke shromáždění při hrách: jedni na ně přicházejí, aby závodili, druzí za obchodem a třetí, podle něho nejlepší, jako diváci. Tak i v životě se rodí povahy otrocké, které jsou lovci slávy a bohatství, a filosofové - lovci pravdy. Pýthagorás o sobě netvrdil, že je znalec pravdy, ale že jen o pravdu usiluje, že je pouhým milovníkem moudrosti, to jest filosofem.

ŘECKÝ ZÁZRAK

Dějiny filosofie začínají ovšem již dříve, a to Thalétem z Mílétu, který žil na rozhraní 7.-6. století př. n. l. Tehdy dochází v životě antického Řecka k podivuhodnému ekonomickému, kulturnímu a uměleckému rozmachu. Na březích Egejského moře zakládá řecký kmen Iónů řadu měst - přístavů, do kterých vedou karavanní cesty z nitra asijského kontinentu. Řekové se seznamují s řadou důležitých objevů východních národů, jako byl například kalendář, hlásková abeceda, astronomické a matematické výpočty, ale i s orientální moudrostí. Mají možnost to všechno přebírat, porovnávat, nespokojují se však jen s pasivním přejímáním těchto poznatků, nýbrž je soustavně rozvíjejí a prohlubují. Tak se řecká města brzy stanou samostatnými kulturními a obchodními centry (v té době se také v Malé Asii objeví peníze a rychle se rozšíří po celém Středomoří), ohniskem, z něhož vzešel nový způsob myšlení a vidění světa, který spoluutvářel charakteristický ráz celé naší evropské civilizace. Stará řecká rodová společnost se tehdy již rozpadla, její místo zaujala společnost založená převážně na práci otroků a ve shodě s tím i myšlenkový vývoj se od mytologie a náboženství ubíral jiným směrem. Již odpradávna si všechny staré národy nějak představovaly, jak asi vznikl svět a kdo v něm vládne, odkud se tu vzali jejich předkové a celý jejich rod, co bylo předtím a tak podobně. Tyto představy se uchovávaly po pokolení ve formě bájí, vyprávění, které jedna generace předávala druhé. Tak postupně vznikal celý soubor takzvaných mýtů, mytologie, jež výrazně ovlivňovala kulturní, mravní a politický život jednotlivých národů.

Vzácná je šťastná doba, kdy můžeš cítit, co chceš, a mluvit, co cítíš

TACITUS

Mytologie tedy člověku - obrazným způsobem - vlastně vytvářela jednu z prvních možností, jak pochopit svět a přiblížit si ho k obrazu svému. Na mytologii navazuje náboženství - vždyť už sama mytologie sloužila náboženským účelům, které vírou v bytosti mocnější, než je člověk, bohy, a později v jednoho neviditelného, všudypřítomného boha, přijímá věčný, nadpozemský řád, jehož součást tvoří i svět lidský, pozemský. Κ významu a roli náboženství v dějinách lidského myšlení se ještě vrátíme.

Počátky filosofie jsou spojeny s rozvojem a slávou tehdy nejbohatšího a nejsilnějšího z řeckých městských států, maloasijského Mílétu. Mílétští filosofové se především zabývali otázkou vysvětlení vzniku a vývoje světa i toho, co jest, tedy jsoucna vůbec. Snažili se určit pralátku, z níž vše vzniká. První z nich - Thalés - se domníval, že touto pralátkou je voda, druhý - Anaximandros - považoval za základ všeho jakousi pralátku kvalitativně neurčitou a prostorově neomezenou, z níž se vyvíjejí protikladné prvky: teplé a chladné, suché a vlhké. Z jejich vzájemného působení vzniklo existující uspořádání světa, přičemž mezi těmito protiklady probíhá neustálý boj. A poslední myslitel mílétské školy - Anaximenés - tvrdil, že základem je vzduch, jemuž připisoval pravidelný pohyb, chápaný jako neustálé zřeďování a zhušťování. Bude jistě na místě, když dodáme, že se zabývali astronomií - Thalés určil, kolik má rok dní, předpověděl zatmění Slunce, Anaximandros sestrojil první mapu světa, model vesmíru, zdokonalil sluneční hodiny matematikou (každý středoškolák zná jistě Thalétovu větu týkající se úhlů v trojúhelníku), ale i obchodem a státními záležitostmi.

Je zajímavé, že zatímco Thalés se pohybuje ještě na rozhraní mytického a filosofického uvažování, o čemž například svědčí jeho názor, že vše v přírodě a ve světě má svou duši, projevuje se u Anaximandra již vyšší stupeň filosofického myšlení a i doposud netradičního vědeckého výkladu. Je pravděpodobně prvním autorem pojednání o fysis, což neznamenalo v antice jen předmět fyziky, přírodu, ale celek jsoucího vůbec. A také svou myšlenkou, že země byla původně v tekutém stavu a že s pozvolným vysycháním se na ní zrodil život (přičemž živočichové žili ve vodě a teprve později na pevnině), osobitým způsobem předběhl vývojovou teorii.

Je třeba být dobrým, nebo aspoň dobrého napodobovat

DÉMOKRITOS

Divadlo v maloasijském Mílétu

Mluvíme-li však o vědeckém myšlení, o jeho vzniku, musíme si uvědomit, že tu nejde o vědecké myšlení v našem slova smyslu. Řekové ještě nechápou vědu jako činnost prakticky zaměřenou, i když řada poznatků je prakticky zužitkovatelná, vždy však v relativně malé míře, spíše jen jako výsledek vlastního filosofického myšlení. O Thalétovi a jeho schopnostech uplatnit se ve veřejném a politickém životě se dochovalo několik různě se doplňujících, ale i odporujících si svědectví. Jak zachránil rodný Mílétos, pak se však uchýlil do samoty a také, že chtěje ukázat, jak je snadné být bohatým, najal si lisovny oleje, protože předvídal, že bude hojná úroda oliv, a získal nesmírné množství peněz.

Na příkladu prvních mílétských filosofů vidíme, že jedna otázka vyvolává další a že zároveň přibývá i odpovědí: jejich otázky začaly přírodovědeckými úvahami, proto se také v dějinách filosofie mluví o tomto období jako o kosmologickém (nauka o povaze vesmíru). Jestliže vstoupíme na půdu řešení vědeckých problémů, snažíme se zároveň i o dosažení nějakého obecného výsledku, který by byl pochopitelný nejen v rámci našeho zkoumání, ale přijatelný i v co nejširším měřítku jako obecně platná úvaha vůbec.

Ze všeho, čím moudrost hledí zabezpečit blaženost celého života, je daleko nejdůležitější získávání přátelství

EPIKÚROS

Řekové tedy od konkrétních otázek, které si kladli při pozorování přírody, světa, kosmu, otázek, jež vycházely z praktického života, docházeli postupně ke stále obecnějším úvahám, které již byly zjevně filosofické povahy, protože se týkaly celku, jenž jejich svět obklopoval. A tak se zároveň od kosmologie dostávali k ontologii (nauka o tom, co existuje, o bytí).

ČÍSLO JAKO ZÁKLAD SVĚTA

Matematikou se zabýval již Míléťan Thalés, ale teprve Pýthagorás ze Samu a jeho žáci se jí začali věnovat systematicky: na rozdíl od východních zemí, Egypta, Mezopotámie a dalších, kde její zákony a poučky byly tajemstvím a majetkem kněží, se zde matematika stává majetkem daleko většího počtu lidí. Pýthagorás pozvedl matematiku do doposud neznámých výšin a jeho zájem o ni ho dovedl k odhalení mnoha geometrických a aritmetických pouček i k astronomickým objevům. V matematice nalezli pýthagorovci klíč k záhadám vesmíru, nepokoušeli se jako Míléťané popsat a pochopit svět jako působení určitých hmotných prvků a fyzikálních procesů, ale, nepochybně pod vlivem matematiky a v souladu se svým až posvátným přístupem k této vědě, popsali svět pomocí čísel. Tak bod je pro ně jednotkou, přímka dvojkou, plocha trojkou a obsah čtyřkou podle nejmenšího počtu bodů nutných k tomuto vymezení. Jejich body se spojovaly v přímky, přímky v plochy, plochy v obsahy, měly tedy objem, šířku, hloubku. Součet čísel 1, 2, 3, 4 tvoří číslo deset, které považovali za posvátné číslo, naprosto dokonalé a všemocné.

Vypráví se, že když Pýthagorás došel k objevu známé po něm pojmenované věty, obětoval prý bohům jako dík za tento objev sto býků (zlé jazyky tento čin později komentují tak, že dochází-li k nějakému významnému objevu, všechna hovada se už předem chvějí). Pýthagorovci si při mnoha objevech, například v akustice, kde si všimli pravidelných intervalů hudební stupnice, závislosti výšky tónů na délce a napětí struny, ověřili, že se tu vyskytuje jistá pravidelnost. Ztělesněním této pravidelnosti byla pro ně matematika, a proto začali tvrdit, že svět je matematicky uspořádán, že všechno se dá vyjádřit číslem.

Nezaslouží si, aby žil, kdo nemá ani jednoho dobrého přítele

DÉMOKRITOS

Delfy

Číslo dává věcem určitost, jasnost i poznatelnost. V geometrickém řádu čísel, jak je vytvářela jejich základní číselná skladba, spatřovali symbol řádu celého světa. Odtud už byl jen krůček k tvrzení, že číslo je počátkem a základem všeho, vlastně jakousi látkou všech věcí. Na rozdíl od Miléťanů, kteří za počátek považují neomezené přírodní živly, pro pýthagorovce je počátkem omezení ve smyslu kvantitativního určení - číslo. Od konkrétního základu se tedy dostáváme k základu abstraktnímu, od smyslového pozorování přecházíme k nadsmyslovému určení.

Pýthagorovci považovali čísla a vztahy mezi nimi za něco, co odhaluje samy hlubinné základy světa. Zdálo se jim, že matematika lépe vystihuje podstatu věcí než názory jejich filosofických předchůdců.

Odvaha je počátkem činu, osud je však pánem konce

SOFOKLÉS

Pýthagorovy experimenty s hudbou, středověké vyobrazení

Kvantitativní výklad pýthagorovců byl skutečně krokem vpřed, protože prohluboval dosavadní pohled na svět a jeho vztahy. Pýthagorás si všiml také existujících protikladů ve struktuře světa i lidských vztahů. O těch již mluvil i Anaximandros, ale podle Pýthagora mají - vedle čísel - rozhodující význam. Ve shodě s jeho číselnou teorií je jich opět deset: omezené a neomezené, liché a sudé, jedno a množství, pravé a levé, mužské a ženské, nehybné a pohyblivé, přímé a křivé, světlo a tma, dobré a zlé a poslední protiklad čtverec a obdélník. Tedy od protikladů základních až k matematicky dokonalým. Řád ve světě potom vzniká v důsledku toho, že se protiklady spojují v určitých proporcích a vztazích, a tím zároveň vzniká v kosmu harmonie. Pýthagorovci určili i deset oběžnic - ta desátá byla podle nich tzv. Protizemě.

Kdykoli se budeš chtít přesvědčit, zda jsi již něčeho dosáhl, pozoruj se, zda dnes chceš totéž, co včera

SENECA

V této souvislosti nás doposud udivují jejich myšlenky o naší planetě. Považovali Zemi za kulatou, všude obydlenou, tvrdili, že musejí existovat protinožci, že se Země denně otáčí kolem své osy a že není středem vesmíru.

Pýthagorás a jeho žáci připisovali číslům kromě filosofických a geometrických významů i hodnoty mravní, a proto pomocí čísel rovněž vyjadřovali vztahy mezi lidmi. Tak například manželství označovali číslem tři, spravedlnost číslem čtyři a přátelství, které kladli nejvýše, číslem deset. Lidskou duši rozdělovali na tři části - chápavost, srdnatost (tu mají i zvířata) a rozumnost (tu má jen člověk). Část rozumná je nesmrtelná, ostatní složky jsou smrtelné. Pýthagorovská teorie čísel je spojením náboženských a vědeckých prvků, které někdy vyznívají fantasticky a tajemně, jindy podivuhodně, jasnozřivě a objevně.

Pěvec Linos učí mladého Músaia, mísa z 5. stol. př. n. l.

Je rozumný, kdo se nermoutí pro to, co nemá, nýbrž raduje se z toho, co má

DÉMOKRITOS

Aristotelés o nich řekl, že jejich nebe „všechno je číslo a harmonie“. Koneckonců to, co je tak charakteristické pro toto učení, můžeme objevit u samotného Pýthagora, i když mnohé z toho, co je přisuzováno samotnému zakladateli školy, pravděpodobně vytvořili jeho žáci. Jisté je, že Pýthagorás rozdělil všechno své učení na dvě části, z nichž jednu (esoterickou) určil věrným žákům, druhou (exoterickou) příchozím posluchačům. Skutečnost, že přednášel převážně v noci a že přicházelo až okolo šesti set posluchačů, z nichž však jen někteří ho mohli přímo na vlastní oči spatřit, nás při jeho způsobu života a názorech nemůže již překvapit. A k dokreslení Pýthagorova portrétu ještě uveďme, že Pýthagorás byl prý také trenérem slavného zápasníka Milóna z Krotónu. O síle tohoto zápasníka se vyprávěly celé řady zkazek, po čtvrt století byl nejsilnějším mužem Řecka a v letech 532-516 př. n. l. získal jak v olympijských, tak i v pýthijských hrách po šesti vítězstvích. Každý den prý spotřeboval 10 kilogramů masa, stejné množství chleba a 10 litrů vína. Jednou si přehodil přes ramena čtyřletého býka, přenesl ho před očima diváků přes stadion, pak ho zabil a ještě týž den snědl. Byl také hlasatelem Pýthagorových názorů.

V politickém životě jihoitalských měst hráli pýthagorovci významnou roli a hájili zájmy řecké obchodní aristokracie. Po Pýthagorově smrti se jeho žáci - domníváme se, že museli město opustit - dále zabývali matematikou, astronomií (Pýthagorovi žáci a především jeho následovníci věřili v existenci tzv. Velkého roku, po jehož uplynutí se má opět vesmírný rok víceméně přesně opakovat, tento Velký rok již předtím vypočítal Hérakleitos a tvrdil o něm, že trvá 10 000 let pozemských), lékařstvím (Alkmaión jako první pitval zvířata a objevil i nervy), psychologií atd. Jejich škola zanikla někdy ve 4. století př. n. 1., ale již v prvním století našeho letopočtu došlo k obnově jejich učení v tzv. novopýthagoreismu.

Ve vztahu k předchozí filosofické škole bychom se vzhledem k náboženským prvkům v názorech pýthagorovců mohli domnívat, že toto učení neznamená velký přínos pro filosofii. Pro nás je kromě objevení a zformulování některých matematických pouček však důležitý první Pýthagorův pokus vymanit filosofii z pouhého usuzování založeného na zkušenosti a pozorování - jak to činili Míléťané.

Nekažme si to, co máme, touhou po tom, co nemáme: nýbrž uvažme, že i to, co máme nyní, bylo kdysi předmětem naší touhy

EPIKÚROS

Detail attické amfory z 6. stol. př. n. l. zobrazuje Achillea a Aianta, jak hrají kostky opřeni o své oštěpy

Pozdvihl ji k abstraktnímu usuzování, v němž jsou prvky jsoucího - čísla - mimosmyslovými, abstraktními podstatami. (Pýthagorovci chápali čísla jako samostatné, netělesné podstaty, které existovaly odtrženě od přírody, pro nás jsou čísla vyabstrahována z reálně existujících věcí.) Můžeme se tedy domnívat, že tvrzení pýthagorovců o kulatosti Země pramenilo z jejich přesvědčení, že tento tvar je nejdokonalejší, nikoliv z výpočtu či pozorování. Z pevných těles byla pro ně nejkrásnější koule, z plochých tvarů zase kruh, takže to potom pochopitelně souviselo s tvrzením o kulatosti Země. Jiní filosofové přisuzovali Zemi naopak nejroztodivnější tvary. Anaximandros byl toho názoru, že Země má tvar válce, Anaxagorás tvrdil, že je plochá a Démokritos se např. domníval, že má tvar disku.

Překračuje-li kdo pravou míru, může se změnit nejpříjemnější v nejnepříjemnější

DÉMOKRITOS

ČEMU DÁT PŘEDNOST?

Smyslům, nebo rozumu, klidu, nebo pohybu, části, nebo celku, jednomu, dvěma, čtyřem či nesčíslnému množství základů? - V takových obměnách se ozývala otázka v dalším vývoji antické filosofie. Posuďme to sami: kdo je rychlejší, želva, nebo Achilles? Na první pohled to vypadá jako nesmyslná otázka. Vždyť želva je nejpomalejší zvíře a hrdina řeckých bájí, rychlonohý Achilles, byl považován za nejrychlejšího mezi smrtelníky. A přece, nejrychlejší nemůže prý dostihnout v běhu nejpomalejšího. Proč? Protože pronásledující musí nejdříve dojít tam, odkud vyběhl prchající, takže pomalejší je nutně vždy o něco napřed. To tedy znamená, že by Achilles neměl nikdy šanci želvu doběhnout. Autorem této logické hříčky nazývané aporie byl Zénón z Eleje (asi 490-430 př. n. l.). Co chtěl Zénón svými aporiemi říci? Byly to vlastně argumenty proti klamnosti a mámivosti smyslového poznání. Zénón byl příslušníkem elejské školy na jihu Itálie, žákem jejího zakladatele Parmenida z Eleje (asi 540-470 př. n. 1.). Filosofové této školy začali učit úplně něco jiného než předchozí filosofické školy, když tvrdili, že smysly jsou nedokonalé, že nás klamou a že pravou podstatu skutečnosti lze poznat jedině myšlením. Parmenidés za pomoci spekulativních úvah dospěl k názoru, že existuje jedině bytí, jsoucno. Nebytí, nejsoucno, nemůže existovat, a proto je nutné vzdát se představy změny, pohybu, dění. Jsoucno samo pak je nedělitelné, neměnné a má podobu obrovské koule. Toto zdánlivě absurdní učení však obsahuje zákon o zachování jsoucna, prvky logiky a dialektiky (z řec. dialogemai = rozmlouvám, zde způsob vedení rozhovoru). A Zénón své učení důvtipně hájil pomocí nepřímých důkazů, aporií, které uváděly myšlení do slepé uličky a připravovaly mu těžké chvilky, protože se tu dostávalo do sporu logické uvažování se zkušeností. Nutilo to hledat z tohoto rozporu východisko, dialekticky přistoupit k chápání určitých nejasných stránek skutečnosti. (Kritika Zénónových aporií se objevila ihned, ale až teprve metodami moderní matematiky bylo možné dokázat, že Zénón v některých případech operoval s nekonečně malými veličinami.)

Nejstarší a největší láska je láska k životu

PLÚTARCHOS

Údajný portrét Hérakleita na minci

Rozpor mezi rozumovým a smyslovým poznáním, který tak originálně odhalil Zénón z Eleje, nás na pouti řeckým myšlením přivádí po ontologii k další důležité otázce, a to k otázce po poznatelnosti světa, tedy k problémům gnoseologickým (noetickým). Eleaté totiž představují první školu, v níž čistě logické uvažování bylo mnohdy postaveno do záměrně vypjatého protikladu vůči zdravému rozumu a uvažování na základě pouhého smyslového poznání a zkušenosti.

Úplně něco jiného na rozdíl od eleatů soudí Hérakleitos z Efesu (asi 540-480 př. n. l.). Učil, že existuje jen dění - to, co je skutečné, je plynutí, změna, neustálý přechod z jednoho stavu do druhého. Definitivně odstranil z vesmíru klid, který považoval za pouhý přelud. V tomto světě je každá věc stejná a zároveň jiná. Copak nepozorujeme, jak se moudrost obrací v hloupost, teplé mění v chladné, suché ve vlhké, život ve smrt? A co sjednocuje všechny procesy v přírodě, z čeho všechny vznikají a v čem zanikají? Tím je podle Hérakleita oheň, materiální podstata světa, základní princip vzniku a života celého vesmíru, který vše řídí a určuje, jsa nadán přímo božskými vlastnostmi.

Nová přátelství jsou pevná, avšak stará jsou pevnější

ANTIFÓN

Svět vznikl sám od sebe a vše v něm klokotá a plyne. Je to vlastně neustálý boj protikladů a tento boj je všemu, živému i neživému, společný a odehrává se odjakživa. Tak například Hérakleitos říká, že moře je voda nejčistší i nejšpinavější: pro ryby pitná a prospěšná, pro lidi nepitná a zhoubná. Lidskému myšlení se takovýto boj protikladů zdá těžko pochopitelný, připadá mu, jako by svět měl být jedním velkým zmatkem, ale protiklady nejsou klamem smyslů. Nejsou však také jedinou skutečností, protože v sobě, ve svém věčném zápase, zároveň skrývají harmonii vznikající právě z jejich vzájemného napětí. Proto i to, co je dobré, je něčím zlé a naopak. Neexistuje nic, co by bylo buď absolutně dobré, nebo absolutně zlé. I ve společenském životě a politice vládne neustálý boj protikladů. Jedni vládnou spokojeni s neměnností a stálostí své vlády a tu povstanou proti nim druzí, kteří chtějí změnu, pokrok, překonání starých vztahů.

Hérakleitos podobně jako Zénón používá dialektiky, avšak ne již jen jako způsobu chápání svého vlastního myšlení (subjektivní dialektika), ale jako způsobu bytí jsoucího vůbec (objektivní dialektika). V prvním případě je dialektika nástrojem myšlení, které slouží k odhalení pravdy, ve druhém je dialektika vlastní všemu jsoucímu, jeho všudypřítomným principem. V tomto smyslu použil pojem G. W. F. Hegel a po něm dialektický materialismus. Hérakleitos také při výkladu řádu a běhu světa prvně používá výrazu logos, jenž znamená „slovo“, ale i „rozum“ či „zákon světa“, který bychom se měli snažit pochopit, a tak proniknout k „podstatě věcí, jež se ráda skrývá“.

Už jsme viděli, že za základ světa považoval Thalés vodu, Pýthagorás číslo, Hérakleitos oheň a poté přichází další řecký filosof, ale i lékař, řečník, politik, a dokonce i básník, Empedoklés z Akragantu na Sicílii (asi 493/483-433/423 př. η. l.) Ten své učení vlastně vyložil ve dvou básnických knihách o více než 5000 verších, z nichž se bohužel zachovalo jen 450. Empedoklés prohlásil za základní hned čtyři prvky - oheň, vodu, vzduch a zemi. Tyto čtyři prvky - živly - pokládá za věčné, nezničitelné, avšak navzájem kvalitativně různé, oheň je horký, vzduch suchý, voda vlhká a země studená. Jestliže mílétská škola a Hérakleitos chápou svět jako živý a pohybující se a eleaté zase jako neměnný a nepohybující se, Empedoklés obě tyto koncepce spojuje.

Uč se chtít, ne aby se věci přizpůsobovaly tvým přáním, nýbrž aby se tvá přání přizpůsobovala věcem

MARCUS AURELIUS

Jeho čtyři prvky nejsou totiž živé, nemají v sobě zdroj pohybu, a nemohou se tudíž pohybovat. Do pohybu je uvádějí dva protikladné hybné principy - láska a svár (nenávist), které střídavě vládnou nad celým světem. Ovládne-li základní prvky láska, je vše spojeno v dokonalé jednotě, převládá-li naproti tomu svár, všechno je rozděleno. „To, co jsme zvyklí nazývat zrodem a smrtí,“ říká Empedoklés, „je jen pouhým sloučením a rozloučením živlů působením lásky a sváru.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Osudy moudrých.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.