Tess Gerritsenová

UMŘI ZNOVU

Přeložila Ludmila Hanzlíková

DIE AGAIN

Copyright © 2014 by Tess Gerritsen

Translation © Ludmila Hanzlíková, 2015

ISBN 978-80-242-7702-8

Levině

Poděkování

Nikdy nezapomenu na to vzrušení, když jsem v divočině poprvé uviděla levharta. Za ten vzácný zážitek patří dík báječným zaměstnancům v Ulusaba Safari Lodge v Sabi Sands. Zvláštní poděkování patří průvodci Gregovi Posthumusovi a stopaři Danu Ndubane, že mě zasvětili do krás afrického buše – a že se postarali, aby můj muž zůstal naživu.

Dlužím též neskonale velké poděkování své literární agentce Meg Ruleyové, která je už dlouhá léta mou věrnou přítelkyní a spojenkyní, také redaktorkám Lindě Marrowové (USA) a Sarah Adamsové (UK) za jejich neocenitelnou pomoc při co nejlepším vypulírování této knížky.

A největší dík patří mému muži Jacobovi, že se mnou sdílí tuto pouť. Dobrodružství pokračuje.

Kapitola 1

Delta řeky Okavango, Botswana

V kosém úhlu rozbřesku jsem to zahlédla, připomínalo mi to vybledlý vodotisk vtištěný do kusu bláta. Být to kolem poledne, kdy je vedro a praží africké slunce, nejspíš bych to vůbec nepostřehla, ale za časného jitra, kdy i nejmenší jamky a důlky házejí stín, jsem si té stopy všimla, jakmile jsem vylezla ze stanu. Dřepnu si k ní a cítím zamrazení, jak mi dochází, že nás během spánku chránila jen tenká celta.

Ze stanu vylézá Richard a spokojeně zamručí, jak se narovnává a protahuje, vdechuje vůni orosené trávy, kouře z hořícího dřeva a nad ohněm připravované snídaně. Ty vůně Afriky. Tohle dobrodružství je Richardův sen; jedině Richardův, můj ne. Já jsem ta se vším svolná kamarádka, jejímž neštěstím je sklon říkat Samozřejmě jdu do toho, zlato. I když to obnáší dvacet osm hodin cesty a tři různá letadla, z Londýna do Johannesburgu, pak do Maun a nakonec do buše, přičemž to poslední letadlo byla rozvrzaná kraksna s ne zcela střízlivým pilotem. I když nás čeká čtrnáct dní ve stanu, boj s moskyty a čurání v buši.

I když to znamená, že můžu umřít, na což právě myslím, zatímco koukám na tu do bláta vtisknutou stopu jen necelý metr od místa, kde jsme v noci s Richardem spali.

„Jen se nadechni toho vzduchu, Millie!“ radostně vykřikuje Richard. „Takovou vůni nikde jinde nenajdeš!“

„Byl tady lev,“ říkám.

„Kéž bych si ho mohl nabrat do lahve a vzít domů. To by byl suvenýr. Vůně buše!“

On mě neposlouchá. Je zcela omámený fantastickou pohádkou bílého dobrodruha, kde všechno je úžasné a skvělé, včetně včerejší večeře s vepřovým a fazolemi z konzervy, kterou označil za: „Nejlepší večeři všech dob!“

Zopakuji hlasitěji: „Byl tu lev, Richarde. Přímo u našeho stanu. Klidně mohl vtrhnout dovnitř.“ Chci ho vyburcovat, aby řekl: Panebože, Millie, to je hrůza.

Místo toho jen bezstarostně křikne na poblíž stojící lidi z naší skupiny: „Hej, pojďte se podívat! V noci tu byl lev!“

Jako první k nám dojdou dvě dívky z Kapského Města, jejich stan je hned vedle našeho. Sylvia a Vivian mají holandská příjmení, která nedokážu napsat ani vyslovit. Je jim něco přes dvacet, jsou opálené a blond, zkraje jsem měla potíž je rozlišit, dokud na mě Sylvia podrážděně nevyjela: „My nejsme dvojčata, Millie! Nevšimla sis, že Vivian má oči modré a já zelené?“ Když si dívky, každá z jedné strany, kleknou vedle mě, aby si prohlédly otisk tlapy, všimnu si také, že každá voní jinak. Modrooká Vivian voní po svízeli vonném příjemnou nenakyslou vůní mládí. Sylvia zase po citronellové pleťové vodě, kterou co chvíli používá, aby se chránila před moskyty, protože DEET je jed. To přece víte, ne? Coby blond bohyně mi vytvářejí z obou stran jakousi zástěnu, za kterou jen musím přihlížet, jak Richard už zase civí do Sylviina štědře odhaleného výstřihu. Na dívku tak obezřetnou při používání spreje proti moskytům vystavuje přímo alarmující plochu k poštípání.

Samozřejmě se k nám rychle připojuje i Elliot. Bývá vždy nablízku blondýnkám, s kterými se seznámil teprve před pár týdny v Kapském Městě. A od té chvíle se jich drží jako přítulné štěně, doufající v kapku projeveného zájmu.

„Je to čerstvá stopa?“ ptá se Elliot a zní to ustaraně. Aspoň někdo, kdo sdílí moje leknutí.

„Včera jsem to tu neviděl,“ říká Richard. „Ten lev tu musel být minulou noc. Jen si představte, kdybyste si museli nutně odskočit a natrefili na něj.“ Zařve, natáhne k Elliotovi jako pařát sevřenou ruku a ten couvne. Richard a blondýny se zasmějí, protože Elliot je všem jen k smíchu, ustrašený Američan s kapsami plnými papírových kapesníků, spreje proti hmyzu, opalovacích krémů, dezinfekce, tabletek na alergii, jódu a všech dalších možných prostředků k záchraně života.

Já se nesměju. „Někdo tu mohl přijít o život,“ upozorním.

„Ale tak to přece při skutečném safari chodí, ne?“ prohodí Sylvia. „Jsme tu v buši se lvy.“

„To nevypadá na moc velkého lva,“ ozve se Vivian a skloní se k bedlivějšímu prohlédnutí stopy. „Možná to byla lvice, co myslíte?“

„Lev nebo lvice, oba by tě zabili,“ říká Elliot.

Sylvia ho kamarádsky plácne do zad. „Ouvej. Máš strach?“

„Ne. To ne, jen si říkám, proč Johnny přeháněl, když nás ten první den varoval. Nevystupujte z džípu. Neopouštějte stan. Zemřeli byste.“

„Jestli toužíš po bezpečí, Elliote, měl jsi raději navštívit zoo,“ prohodí Richard a blondýnky se té špičce zasmějí. Sláva Richardovi, tomu alfa samci. Přesně ve stylu hrdinů, o kterých píše ve svých románech. Je mužem, který má vše pod kontrolou a vždy vše vyřeší. Nebo si to aspoň myslí. Tady v divočině je jen dalším neznalým Londýňanem, přesto se úspěšně předvádí coby znalec, který ví, jak zůstat naživu. Je to další věc, která mě dnes ráno rozčiluje, to ještě k tomu, že mám hlad, špatně jsem se vyspala a teď mě našli moskyti. Vždycky mě najdou. Jakmile vyjdu ven, jako kdyby zaslechli k obědu zvoucí zvonek, a já se hned začnu plácat po krku a obličeji.

Richard křikne na afrického stopaře: „Clarenci, pojďte sem! Podívejte se, kdo nás tu v noci navštívil.“

Clarence popíjí u ohně čaj s panem a paní Matsunagovými. Dojde k nám a dřepne si, aby se podíval na tu stopu.

„Je čerstvá,“ říká Richard, nový odborník na buš. „Ten lev tu musel být dnes v noci.“

„To nebyl lev,“ poznamená Clarence. Vzhlédne k nám, ebenově tmavý obličej se mu zaleskne v záři vycházejícího slunce.

„Ale levhart.“

„Jak si můžete být tak jistý? Vždyť je to otisk jen jedné tlapy.“ Clarence objede nad stopou prstem. „Všimněte si, je to přední tlapa. Je to kulatý obrys, jaký patří levhartům.“ Vstane a rozhlíží se kolem. „A je sám, takže loví sólo. Ano, je to levhart.“

Pan Matsunaga pořizuje snímky svým obřím Nikonem s telefoto čočkami, které vypadají jako cosi vyslaného do vesmíru.

On i jeho žena jsou oblečení do stejných safari vest, khaki kalhot a plátěných šátků splývajících z klobouků s širokými krempami. Jsou do puntíku stejně oblečeni. Všude po světě najdete v letoviscích podobné dvojice, oblečené v podobně groteskně potištěných šatech. Člověka napadá: Jednoho dne se oba probudí a řeknou si:

Co si tak udělat ze všech legraci?

Jak slunce stoupá stále výš a postupně zahání stíny, jež tak zřetelně vymezily otisk stopy, všichni honem pořizují snímky a závodí s přibývajícím světlem. Dokonce i Elliot vytáhne z kapsy malý foťák, ale myslím, že jen dělá to, co ostatní, nechce se nijak lišit.

Já jediná se nenamáhám dojít si pro foťák. Richard pořídí dostatek snímků pro nás oba, používá Canon, stejný aparát, s jakými pracují fotografové z National Geographic! Zamířím do stínu, ale i tady bez slunce cítím, jak mi z podpaží stéká pot. Vedro sílí. V buši je každý den horký.

„Už chápete, proč trvám na tom, abyste v noci zůstávali ve stanu,“ říká Johnny Posthumus.

Náš průvodce bušem se přiblížil tak tiše, že jsme vůbec nezaznamenali jeho návrat od řeky. Otočila jsem se a zjistila, že Johnny stojí za mnou. Má takové divné příjmení, Posthumus, ale vysvětlil nám, že mezi afrikaanskými usedlíky, k nimž patří, je poměrně běžné. V jeho rysech jsem poznávala pokrevní pouto s jeho zdatnými holandskými předky. Na sobě má khaki šortky, od slunce vybledlé blond vlasy, modré oči a statné opálené nohy. Zdá se, že moskyti mu dávají pokoj, vedro mu nevadí, nenosí žádný klobouk, nepatlá na sebe žádný repelent. Vyrostl v Africe a jeho kůže si navykla, je odolný vůči zdejšímu nepohodlí.

„Přišla tudy před rozbřeskem,“ říká Johnny a ukáže k houští na okraji našeho tábořiště. „Vynořila se tamhle z křoví, došla k ohništi a prohlédla si mě. Úžasná kočka, velká a zdravá.“

Udivuje mne, jak je klidný. „Vážně jste ji viděl?“

„Právě jsem tu rozdělával oheň na přípravu snídaně, když se objevila.“

„A co jste udělal?“

„To, co vám říkám, abyste v takové situaci udělali. Stál jsem vzpřímený. Nechal jsem ji, aby si prohlédla mou tvář. Lovená zvířata, jako jsou zebry či antilopy, mají oči po stranách hlavy, zato oči predátora jsou vpředu. Vždycky mu ukažte obličej. Ať vidí, že jste také predátor. Dobře si rozmyslí na vás zaútočit.“ Johnny se postupně rozhlédne po všech sedmi klientech, kteří mu platí, aby je v tomhle odlehlém místě světa zachoval při životě. „Pamatujte si to, jo? Zanedlouho potkáme další velké šelmy, až se dostaneme ještě dál do buše. Pokud na nějakou natrefíte, stůjte vzpřímeně a snažte se vypadat co největší. Dívejte se jim do očí. A ať už uděláte cokoli, neutíkejte. Jen tak máte naději na přežití.“

„Vy jste stál tady venku tváří v tvář levhartovi?“ ozve se Elliot.

„Proč jste nepopadl tohle?“ Ukazuje na pušku, kterou má Johnny neustále na rameni.

Johnny zavrtí hlavou. „Nevystřelil bych na levharta. Žádnou velkou kočku bych nezabil.“

„Ale nemáte tu pušku právě kvůli tomu? Abyste se chránil?“

„Už jich ve světě moc nezbývá. Tahle zem jim patří a my jsme zde narušitelé. Kdyby na mě levhart vystartoval, myslím, že bych ho nedokázal zabít. Ani kdyby byl v sázce můj život.“

„Ale na nás to neplatí, že ne?“ zasměje se nejistě Elliot a rozhlédne se po ostatních. „Zastřelil byste levharta, abyste zachránil nás, že jo?“

Johnny se jen ironicky pousměje. „Uvidíme.“

Kolem poledne jsme připraveni vydat se dál do divočiny. Johnny řídí auto a Clarence je usazený na stopařském sedadle, které trčí do prostoru před nárazníkem. Připadá mi to jako nebezpečný hřad, jak tam komíhá nohama ve volném prostoru, snadná kořist pro kteréhokoli lva, který na něj může zaútočit. Johnny nás však ujišťuje, že pokud zůstaneme v autě, jsme v bezpečí, poněvadž predátoři myslí, že všichni dohromady představujeme jediné obří zvíře. Ale vystoupíte z vozu, a stanete se potravou. Je vám to všem jasné?

Ano, pane. Pochopili jsme.

Nejsou tu žádné silnice, jen mírně slehlá tráva, kde se průjezd předchozích kol dotkl rozježděné hlíny. Škody způsobené jediným autem dokážou půdu poznamenat na celé měsíce, říká

Johnny, ale nedovedu si představit, že jich tolik zajíždí tak daleko do Delty. Máme za sebou už tři dny jízdy od přistávací plochy uprostřed buše, kam jsme před těmi třemi dny doletěli, ale od té doby jsme v divočině nepotkali žádné další auto.

Divočina byla cosi, co jsem si ještě před čtyřmi měsíci neuměla představit, usazená v londýnském bytě, kde okna bičoval déšť. Když mě Richard zavolal k počítači a ukazoval mi safari v Botswaně, jež chtěl objednat pro naši dovolenou, dívala jsem se na hrochy, nosorožce a levharty, dobře známá zvířata, která najdete v zoologických zahradách a zvěřincích. Tak nějak jsem si to představovala, obří oboru s příjemnými domky a cestami. Aspoň tedy cestami. Podle webové stránky to obnáší i „táboření v buši“, ale já si představovala pohodlné velké stany se sprchami a splachovacími záchody. Nenapadlo mě, že si zaplatím tu výsadu tábořit uprostřed buše.

Richardovi to nepohodlí vůbec nevadí, naopak. Pro Afriku má vysoké porozumění, snad vyšší než Kilimandžáro, a za jízdy neustále fotí. Kamera za námi sedícího pana Matsunagy nijak nezaostává za tou Richardovou, cvak cvak, akorát má delší objektiv. Richard to nepřizná, ale závidí mu, a jen co se vrátíme do Londýna, nejspíš si přes počítač okamžitě objedná ještě dražší výbavu, než má pan Matsunaga. Takto válčí moderní muži, nikoli kopím nebo mečem, ale s pomocí kreditky. Tvou zlatou poráží moje platinová. Chudák Elliot se svou jednoduchou Minoltou zaostává daleko za spřežením, ale myslím, že je mu to jedno, protože se mu už zase podařilo vecpat se do poslední řady s Vivian a Sylvií. Ohlédnu se po nich a všimnu si odsuzujícího výrazu v tváři paní Matsunagové. Další nespokojená. Jsem si jistá, že konat potřebu v křoví nepatří ani k jejím představám báječné dovolené.

„Lvi! Lvi!“ řve Richard. „Tamhle jsou!“

Spouště aparátů teď cvakají rychleji a jsme už tak blízko, že na lvím boku vidím černé mouchy. Poblíž ve stínu stromu se rozvalují tři lvice. Náhle za mnou vytryskne proud japonštiny, a když se otočím, vidím pana Matsunagu, jak se zvedá. Jeho žena ho drží za šos safari saka. Zoufale se mu snaží zabránit ve výskoku z auta kvůli lepším záběrům.

„Sednout! Okamžitě!“ zařve Johnny hlasem, který nikdo, ať člověk nebo zvíře, rozhodně nedokáže ignorovat. „A ihned!“

Pan Matsunaga poslechne. Dokonce i lvi vypadají vylekaně a všichni teď upírají pohled na to pojízdné monstrum s osmi páry paží.

„Zapomněl jste, co jsem vám říkal, Isao?“ pokárá ho Johnny.

„Jestli vystoupíte z auta, jste mrtvý.“

„Nechal jsem se unést. Já zapomněl,“ mumlá pan Matsunaga a omluvně sklopí hlavu.

„Pochopte, jen se vás snažím držet v bezpečí,“ zhluboka si povzdechne Johnny a tiše dodá: „Omlouvám se za ten křik. Ale minulý rok vyjel kolega do buše s dvěma klienty. A než je stihl zastavit, oba kvůli snímkům vyskočili z auta. A vzápětí je lvi roztrhali.“

„Chcete říct – že oba zemřeli?“ ozve se Elliot.

„Pro lvy je to samozřejmost, Elliote. Tak si prosím užívejte podívanou jen z auta, je to jasné?“ zasměje se Johnny, aby zmírnil to napětí, ale stále jsme ještě vylekaní, banda neukázněných dětí, které byly zrovna pokárané. Cvakání foťáků je teď velmi tápavé, má jen zakrýt naše rozpaky. Všechny nás zarazilo, jak tvrdě Johnny vystartoval proti panu Matsunagovi. Hledím na Johnnyho záda přímo před sebou, svaly na jeho krku vystupují jako pletence provázků. Znovu nastartuje. Opouštíme lvy a jedeme dál na naše další tábořiště.

Za soumraku přijde na řadu pití. Poté, co je postaveno pět stanů a rozhoří se oheň. Stopař Clarence odemkne hliníkovou bednu s alkoholem, která celou cestu poskakovala vzadu v autě, a vytáhne lahve s ginem, whisky, vodkou a Amarulou. Tu poslední jsem si zvlášť oblíbila, je to sladký krémový likér vyrobený z plodů afrického stromu marula. Chutná jako tisíc sladkých kalorií kávy a čokolády, jako něco, čeho si dítě tajně lízne, když se matka nedívá. Clarence na mě mrkne, když mi podává sklenku, jako bych já byla to jediné zlobivé děcko v partě, protože všichni ostatní usrkávají ostré pití pro dospělé, jako je hřejivý gin s tonikem nebo neředěná whisky. Tohle je část dne, kdy si říkám: Ano, je fajn být v Africe. Chvíle, kdy denní nepříjemnosti, hmyz i napětí mezi mnou a Richardem se rozplynou v příjemný, mírně podroušený opar a můžu se pohodlně uvelebit v plátěném křesílku a sledovat západ slunce. Clarence chystá jednoduchou večeři z dušeného masa, chleba a ovoce, Johnny mezitím natahuje kolem tábořiště drát se zvonečky, které nás upozorní, kdyby kdokoli vnikl do tábora. Všimnu si, že Johnnyho postava v záři zapadajícího slunce náhle ztuhne a on zvedá hlavu, jako kdyby nasával vzduch, lapá tisíce vůní, jaké já vůbec nevnímám. Jako by byl jen dalším zdejším tvorem, zcela zdomácnělým v téhle divočině, že skoro očekávám, kdy otevře ústa a zařve jako lev.

Otočím se ke Clarencovi, který míchá dušené maso. „Jak dlouho už s Johnnym děláte?“ ptám se.

„S Johnnym? Teď poprvé.“

„Ještě nikdy jste s ním nebyl jako stopař?“

Clarence rychle opepří maso. „Johnnyho stopař je můj bratranec. Tenhle týden ale Abraham odjel na pohřeb domů do své vesnice. Požádal mě, jestli bych to za něj nevzal.“

„A co o Johnnym říká Abraham?“

Clarence se usměje, v soumraku zazáří bílé zuby. „No, bratranec o něm vykládá spoustu věcí. Je toho hodně. Myslí si, že Johnny se měl narodit jako Šangaan, protože je jako my. Jen má bílou tvář.“

„Šangaan? To je váš kmen?“

Kývne. „Pocházíme z provincie Limpopo. Z Jižní Afriky.“

„To je jazyk, kterým spolu někdy mluvíte?“

Provinile se usměje. „Pouze když nechceme, abyste nám rozuměli.“

Tuším, že to nebývá nic lichotivého. Rozhlédnu se po ostatních kolem ohně. Pan a paní Matsunagovi si pečlivě prohlížejí snímky z kamery. Vivian a Sylvia si hoví ve svých tričkách s velkými výstřihy a vyzařují feromony, jež chudáka nemotorného Elliota ženou v jeho snaze aspoň trochu vzbudit jejich pozornost. Není vám, děvčata, zima? Nemám vám přinést svetry? A co takhle ještě trochu ginu s tonikem?

Robert v čisté košili vyjde z našeho stanu. Čeká na něj prázdné místo vedle mě, ale on jen projde kolem. Usedne vedle Vivian a dál předvádí svůj šarm. Jak se vám líbí safari? Nepodíváte se někdy do Londýna? Rád vám a Sylvii pošlu podepsané výtisky Blackjack, jen co to vyjde.

Samozřejmě teď už všichni vědí, kdo je. Hned během první půlhodiny Richard nenápadně sdělil, že je tím Richardem Renwickem, autorem thrillerů, tvůrcem hrdiny z MI5 Jackmana Trippa. Bohužel nikdo z nich nikdy neslyšel o Richardovi ani o jeho hrdinovi, což zavinilo pěkně nepovedený první den na safari. Teď ale je už zase zpátky ve formě a dělá to, co umí nejlíp: okouzluje své posluchače. Ale tlačí příliš na pilu, řekla bych. Až moc. Jestli však mu to později připomenu, vím přesně, co na to řekne. Spisovatelé to dělat musí, Millie. Musíme být přátelští a získávat nové čtenáře. Je zvláštní, že nikdy neztrácí čas přátelením se s babičkovskými typy, vždy jen s mladými a nejraději pohlednými dívkami. Pamatuji si, jak před pouhými čtyřmi lety ten svůj šarm vyzkoušel na mně, když podepisoval výtisky knihy Zavrhni volbu v knihkupectví, kde pracuji. Jakmile se do toho Richard pustí, nedá se mu odolat, a já teď sleduji jeho pohled na Vivian, jakým mě už dávno neobdařil. Vsune mezi rty gauloisku a předkloní se, aby ochránil plamínek svého stříbrného zapalovače, jak by to udělal jeho hrdina Jackman Tripp, tedy s mužnou grácií.

Prázdné místo vedle mě jako by bylo černou dírou, jež ze mě vysává veškerou radost. Nejraději bych vstala a vrátila se do našeho stanu, když se tam náhle posadí Johnny. Mlčí, ale rozhlíží se po ostatních, jako by nás odhadoval. Myslím si, že nás stále pozoruje, a zajímalo by mě, co si myslí, když se podívá na mě. Jsem stejná jako všechny ostatní manželky a přítelkyně, zavlečené do buše kvůli safari představám jejich mužů?

Jeho pohled mě vyvádí z míry a nutí porušit to mlčení. „Skutečně ty zvonky kolem fungují?“ zeptám se. „Nebo jen slouží k tomu, abychom se nebáli?“

„Fungují jako první varování.“

„Minulou noc jsem je neslyšela, když tábor navštívil levhart.“

„Já ano.“ Nakloní se a přiloží do ohně. „A nejspíš je uslyšíme i dnes v noci.“

„Myslíte, že tu kolem číhají další levharti?“

„Tentokrát to budou hyeny.“ Ukáže do tmy panující mimo ohněm ozářený kruh. „Je jich tam asi půl tuctu a sledují nás.“

„Cože?“ Zahledím se do tmy. Teď teprve si všimnu odrazu světla v jejich očích.

„Jsou trpělivé. Vyčkávají, jestli bude k mání nějaké jídlo. Vydáte-li se k nim sama, stanete se jejich potravou.“ Pokrčil rameny.

„Kvůli tomu jste si mě najali.“

„Abyste zabránil, že skončíme jako potrava.“

„Nedostal bych zaplaceno, kdybych přišel o moc klientů.“

„Kolik je moc?“

„Byla byste teprve třetí.“

„To je vtip, že jo?“

Usměje se. Sice je Johnny stejně starý jako Richard, život pod africkým sluncem se mu však přičinil o vrásky kolem očí. Aby mě uklidnil, položí mi ruku na rameno, což mě zaskočí, protože on nepatří zrovna k tomu typu mužů, co si libují v dotecích. „To byl vtip. Nikdy jsem nepřišel o jediného klienta.“

„Pořád mám potíž poznat, kdy mluvíte vážně.“

„Až to budu myslet vážně, poznáte to.“ Otočí se ke Clarencovi, který mu právě něco pověděl v šangaanštině. „Večeře je hotová.“

Mrknu na Richarda, jestli si všiml, že se mnou Johnny mluví, ruku položenou na mém rameni. Richard je však natolik soustředěný na Vivian, že bych klidně mohla být neviditelná.

„Tohle spisovatelé dělat musí,“ řekne Richard, jak se dalo čekat, když večer ulehneme ve stanu. „Opatřuji si tak nové čtenáře.“

Šeptáme, protože celty jsou tenké a stany stojí blízko sebe. „A navíc mám o ně tak trochu starost. Jsou tu samy, dvě samotné dívky v divočině. Dost riskantní vzhledem k tomu, že jim nedávno bylo dvacet, nemyslíš? Zaslouží si náš obdiv.“

„Elliot je zjevně obdivuje,“ poznamenám.

„Elliot bude obdivovat každého s dvojicí X chromozomů.“

„Takže tu nejsou zcela osamělé. Přihlásil se na výpravu, aby jim dělal společnost.“

„Panebože, to pro ně musí být otrava. Mít ho pořád za patami a snášet jeho oddané pohledy.“

„Ty dívky ho pozvaly. Aspoň to Elliot říkal.“

„Pozvaly ho ze soucitu. Dal se s nimi do řeči v nějakém nočním klubu a dozvěděl se, že se chystají na safari. A nejspíš mu řekly: Hele, co kdyby ses do buše vypravil taky! Určitě je vůbec nenapadlo, že to udělá.“

„Proč ho pořád zesměšňuješ? Připadá mi jako opravdu hodný člověk. A zná spoustu ptáků.“

Richard si odfrkne. „To je na chlapovi fakt móc přitažlivé.“

„Co je to s tebou? Proč jsi tak podrážděný?“

„Totéž bych mohl říct o tobě. Nedělám nic špatného, jen si pokecám s mladou holkou a ty to neskousneš. Tyhle holky si přinejmenším umí užívat života. Nenechají si kazit náladu.“

„Já se taky snažím užívat si, opravdu. Ale nepředstavovala jsem si, že to tu bude tak drsné. Čekala jsem –“

„Načechrané podušky a čokoládu na polštáři.“

„Věř mi přece. Jsem tady, ne?“

„Ale neustále si na něco stěžuješ. Tohle safari byl můj sen, Millie. Tak mi to nekaž.“

Dávno už nešeptáme a jsem přesvědčená, že nás všichni slyší, pokud ještě neusnuli. Vím, že Johnny určitě, protože drží první hlídku. Představím si, jak sedí u ohně a slyší nás, sleduje to rostoucí napětí. Určitě si je toho vědom. Johnny Posthumus je člověk, kterému nic neujde, proto dokáže přežít na tomto místě, kde cinknutí zvonečku na drátě představuje rozdíl mezi životem a smrtí. Jak neužiteční a povrchní mu asi musíme my všichni připadat. Kolik rozpadajících se manželských párů už zažil, kolik Afrikou pokořených samolibých mužů už viděl? Buš není pouhým výletním místem; tady se dozvíte, jak málo jste důležití.

„Promiň,“ zašeptám a vezmu Richarda za ruku. „Nechtěla jsem ti to tu pokazit.“

I když mu stisknu prsty, nereaguje. Jako bych svírala cosi nehybného.

„Nic ti není dost dobré. Hele, já vím, že tahle výprava nesplňuje zrovna tvou představu dovolené, ale propánajána přestaň se už tvářit jako hromada neštěstí. Jen se podívej na Sylvii a Vivian, jak si to užívají. Vždyť ani paní Matsunagová si nestěžuje.“

„Možná to dělají ty pilulky proti malárii, co beru,“ snažím se neúspěšně. „Doktor říkal, že můžou způsobovat depresi. Zmínil se, že po nich někteří lidé dokonce ztrácejí rozum.“

„Mně tedy nic takového nezpůsobují. A ty dívky to berou taky a jsou v pohodě.“

Zas ty holky. Pořád mě s nimi srovnává, přitom jsou o devět let mladší než já, o devět let štíhlejší a čilejší. Může se snad po čtyřech letech společného bydlení a společného záchodu kterákoli žena cítit svěže?

„Měla bych je přestat brát,“ řeknu.

„Cože, chceš dostat malárii? No jasně, také řešení.“

„Co tedy chceš, abych udělala? Richarde, pověz mi, co po mně chceš?“

„Já nevím.“ Povzdechne si a otočí se ode mne. Jeho záda jsou jako studený beton, zeď kryjící jeho srdce, brání se mému doteku. Po chvíli tiše řekne: „Já nevím, Millie, kam nás to zavede.“

Já ale vím, kam Richard hodlá jít. Pryč ode mě. Už několik měsíců se mi vzdaluje, zcela nenápadně, tak pozvolna, že jsem to až doteď odmítala vidět. Nejspíš bych to označila jako: No, oba máme poslední dobou spoustu práce. On měl napilno s posledními úpravami Blackjacka. A já jsem pracovala v knihkupectví na naší celoroční inventuře. Všechno bude zase dobré, až oba opět zvolníme. Tohle jsem si pořád namlouvala.

Venku kolem stanu se nocí nesou zvuky Delty. Táboříme nedaleko řeky, u které jsme dnes pozorovali nosorožce. Myslím, že jsou teď slyšet, spolu se skřehotáním, řevem a chrochtáním spousty další zvěře.

Avšak v našem stanu panuje ticho.

Takto tedy umírá láska. Ve stanu, v buši, v Africe. Být v Londýně, už bych neležela v posteli, ale byla oblečená a na cestě ke kamarádce kvůli brandy a svěřování. Teď však jsem tu uvězněná ve stanu, obklopená těmi, kteří se mě chystají sežrat. Ryzí klaustrofobie mě přímo nutí dostat se ze stanu a rozběhnout se s křikem do noci. To musí dělat ty tabletky proti malárii, co mi zatemňují mozek. Přeji si, aby za to mohly tabletky, protože pak to není má vina, že cítím takovou beznaděj. Rozhodně je musím přestat brát.

Richard už tvrdě spí. Jak jen to dokáže, prostě jen tak klidně usnout, když já mám pocit, že snad zešílím? Sleduji, jak se nadechuje a vydechuje, tak uvolněně, tak klidně. Tak bezstarostně.

Nazítří, když se probudím, ještě spí. Bledé paprsky úsvitu dopadají skrze dírky stehů našeho stanu a já s hrůzou myslím na další den, který nás čeká. Další nelehká jízda, kdy budeme sedět vedle sebe a snažit se jeden k druhému chovat slušně. Další den zabíjení moskytů a čůrání v křoví. Další večer při sledování, jak Richard flirtuje, a pocitu, jak mi to láme srdce. Tahle dovolená už horší být nemůže.

Vtom uslyším ženský křik.

Kapitola 2

Boston

Ohlásil to pošťák. Bylo čtvrt na dvanáct dopoledne a v mobilu se ozval roztřesený hlas: Jsem na Sanborn Avenue ve West Roxbury, nula dva jedna tři dva. Ten pes – viděl jsem toho psa za oknem... Tak se o tom dozvědělo bostonské policejní oddělení. Kaskáda událostí spuštěná všímavým poštovním doručovatelem, jedním z armády pěšáků pohybujících se šest dní v týdnu v osídlených částech po celé Americe. Jsou zraky země, občas jedinými, kdo zaznamenají, že postarší vdova si nevybírá poštovní schránku a ten starý mládenec nereaguje na zvonek u dveří a na které verandě se začíná hromadit žloutnoucí kupa novin.

První známkou toho, že ve velkém domě na Sanborn Avenue, směrovací číslo 02132, něco není v pořádku, byla přeplněná poštovní schránka, poprvé si toho všiml hned druhý den poštovní doručovatel Luis Muniz. První dva dny nevybraná pošta ještě nevzbuzovala žádné podezření. Lidé odjíždějí na víkend. Lidé zapomenou odhlásit doručování.

Avšak třetí den si Muniz už začal dělat starosti.

A čtvrtý den, když Muniz otevřel schránku a našel ji stále ještě nacpanou katalogy, časopisy a účty, pochopil, že musí něco udělat.

„Ťuká na dveře,“ říká pochůzkář Gary Root. „Nikdo neotvírá. Zkusí se poptat u sousedky, jestli něco neví. Podívá se do okna a uvidí toho psa.“

„Mluvíte tady o tom?“ zeptá se detektiv Jane Rizzoliová a ukáže na přátelsky se tvářícího zlatého retrívra uvázaného u poštovní schránky.

„Jo, to je on. Na známce na krku má napsáno Bruno. Odvedl jsem ho z domu, než způsobí další...“ Pochůzkář Root polkne.

„Škodu.“

„A ten pošťák? Kde je?“

„Pro dnešek si vzal volno. Nejspíš si někde dává panáka. Mám na něj číslo, ale asi vám neřekne víc, než jsem vám pověděl já. Do domu vůbec nevešel, jen zavolal na devět set jedenáct. Byl jsem tu jako první, zjistil jsem, že dveře jsou odemčené. Vešel jsem dovnitř a...“ Zavrtěl hlavou. „Kéž bych to neudělal.“

„Mluvil jste s někým dalším?“

„S tou milou dámou odvedle. Vyšla ven, když si venku všimla hlídkových vozů, chtěla zjistit, co se děje. Řekl jsem jen, že její soused je mrtvý.“

Jane se otočila a zahleděla na dům, kde ten přátelský retrívr zůstal uvězněný. Byl to starší patrový domek s verandou, garáží na dvě auta a vpředu se vzrostlými stromy. Vrata garáže byla zavřená a na příjezdové cestě stál černý Ford Explorer registrovaný na majitele domu. Dnes dopoledne nic nenasvědčovalo tomu, že by se tento dům něčím lišil od ostatních pečlivě udržovaných domů na Sanborn Avenue, nic, co by upoutalo pozornost policisty a vnuklo mu pomyšlení: No moment, něco tady nehraje. Teď však u chodníku parkovaly hned dva hlídkové vozy s blikajícími majáky, a každému kolemjdoucímu tedy bylo jasné, že se tu přihodilo něco vážného. Cosi, čemu bude Jane i její parťák čelit. Na druhé straně ulice se vytvořil hlouček sousedů upřeně hledících na dům. Nevšiml si někdo z nich, že už pár dní nezahlédl zdejšího obyvatele, že nevenčil psa ani nevyzvedával poštu? Teď nejspíš ostatním vykládají: No jo, bylo mi jasné, že něco není v pořádku. Dodatečně je chytrý každý.

„Doprovodíte nás dovnitř?“ zeptal se Frost policisty.

„Tedy víte,“ zaváhal Root. „Snad raději ne. Konečně jsem se zbavil toho zápachu v nose a netoužím po dalším nadechnutí.“

Frost polkl. „Hm... je to tak zlé?“

„Byl jsem tam nanejvýš půl minuty. Můj parťák tolik ani nevydržel. Nemusím vám asi nic říkat. Rozhodně to nepřehlédnete.“ Podíval se na zlatého retrívra, který zareagoval souhlasným štěknutím. „Chudák pes, byl tam uvězněný bez jídla. Chápu, že neměl na vybranou, ale stejně...“

Jane koukla na Frosta, který zíral na dům jako odsouzenec na oprátku. „Co jsi měl k obědu?“ zeptala se.

„Sendvič s krocaním masem. A hranolky.“

„Doufám, že ti chutnalo.“

„Nedělej mi to těžší, Rizzoliová.“

Vystoupali po schodech na verandu a zastavili se, aby si navlékli rukavice a návleky na boty.

„Poslyš,“ řekla, „existují tabletky s názvem Compazine.“

„Jo?“

„Účinkují na ranní nevolnosti.“

„Prima. Až budu v tom, vyzkouším je.“

Podívali se na sebe a zaznamenala, že se zhluboka nadechl, stejně jako ona sama. Poslední vdechnutí čistého vzduchu. Rukou v rukavici otevřela dveře a vešli dovnitř. Frost si rukou zakryl nos, aby se bránil pachu, jaký oba moc dobře znali. Ať už ho nazýváte mrtvolným nebo hnilobným či nějakým dalším odborným názvem, je to prostě pach smrti. Nebyl to však zápach, co přimělo Jane a Frosta zůstat stát ve dveřích; zarazilo je, co uviděli viset na zdech.

Kamkoli se podívali, upíraly se na ně oči. Celá galerie mrtvých, pátravě sledujících tyto nové vetřelce.

„Panebože,“ řekl polohlasně Frost. „Byl to snad nějaký lovec divoké zvěře?“

„No rozhodně těch největších divočáků,“ poznamenala Jane a zvedla oči k zavěšené hlavě nosorožce, uvažovala, jakou ráži je nutné zvolit k zabití takového zvířete. Či toho buvola vedle něj. Prošla se zvolna kolem řady trofejí, její papírové návleky šustily na dřevěné podlaze, zírala na ty zvířecí hlavy působící, jako kdyby byly živé, že skoro očekávala řev lva. „Je to vůbec legální? Kdo dnes sakra střílí levharty?“

„Podívej, ten pes tady nebyl jediný pobíhající mazlíček.“

Na dřevěné podlaze byla sbírka červenohnědých stop po tlapkách. Ty větší budou patrně Bruna, toho zlatého retrívra, ale byly tu po celé místnosti i drobnější stopy. Hnědé šmouhy na okenním parapetu dokládaly, kde se Bruno opíral předními tlapkami, když se díval ven na pošťáka. Nebyl to však jen pohled na toho psa, co Luise Munize přimělo vytočit 911; šlo o to, co psovi čouhalo z tlamy.

Lidský prst.

Zamířili s Frostem po stopě těch otisků a minuli skelný pohledy zebry, lva, hyeny a afrického divokého prasete. Zdejší sběratel bral všechny velikosti; i ti nejmenší tvorové měli svá pokořující místa na zdech, včetně čtyř myší s malými porcelánovými šálky na miniaturním stolku. Kloboučníkův groteskní čajový dýchánek.

Při průchodu obývákem do chodby pach rozkladu sílil. Jane sice ještě neviděla jeho zdroj, zato slyšela původce zlověstného bzukotu. Vypasená moucha jí s bzučením obletěla hlavu a vylétla dveřmi ven.

Vždy následuj mouchy. Vědí, kde najdou oběd.

Dveře byly pootevřené. Když je Jane ještě víc otevřela, vystřelilo z nich cosi bílého a proběhlo jí kolem nohou.

„Do háje!“ vykřikl Frost.

Jane se s tlukoucím srdcem ohlédla a uviděla, jak se na ni zpod pohovky upírají oči. „Je to jen kočka.“ S úlevou se zasmála. „To vysvětluje ty stopy tlapek.“

„Hele, slyšíš?“ ozval se Frost. „Řekl bych, že je tu ještě další kočka.“

Jane se zhluboka nadechla a prošla dveřmi do garáže. Vstříc jí vyšla strakatá kočka, aby ji uvítala, a mazlivě se jí protáhla kolem nohou, ale Jane ji ignorovala. Zírala na to, co tu viselo zavěšené od stropu. Byla tu taková záplava much, až se jí jejich bzukot zarýval do uší, jak se rojily kolem připravené hostiny zcela přístupné jejich náletům a nabízející maso plné larev.

Frost couvl a vydal dávivý zvuk.

Hlavou dolů tam visel nahý muž, kotníky svázané oranžovým nylonovým provazem. A jako na jatkách zabité prase měl břicho rozříznuté a zbavené vnitřních orgánů. Obě paže mu volně visely a rukama by se téměř dotýkal země, pokud by je ještě měl. Kdyby psa Bruna a nejspíš i obě kočky hlad nedonutil pustit se do masa jejich pána.

„Teď už víme, odkud se vzal ten prst,“ poznamenal Frost, hlas tlumený rukávem. „Panebože, to musí být klasická noční můra. Že se do tebe pustí vlastní míca...“

Pro tři hladovějící domácí mazlíčky to, co tu viselo na háku, asi představovalo jakousi hostinu. Zvířata už stačila vytrhnout ruce z kloubů a strhat z obličeje tolik kůže, svaloviny a chrupavek, že byla jasně vidět bílá kost jednoho očního důlku a skrze potrhanou tkáň bělavý nadočnicový oblouk. Rysy tváře byly k nepoznání poničené, nicméně bizarně scvrklé genitálie jasně dosvědčovaly, že jde o muže – a soudě podle prošedivělého pubického ochlupení evidentně staršího.

„Pověšený a upravený jako zvěřina,“ ozval se hlas za jejími zády.

Jane se rychle otočila a ve dveřích uviděla doktorku Mauru Islesovou. I na místě tak nezvyklého činu dokázala Maura vypadat elegantně, černé vlasy upravené a lesklé jako naleštěná přilba, šedivé sáčko a kalhoty dokonale obepínající štíhlý pas a boky. Jane se vedle ní pokaždé cítila jako nepořádná sestřenice s rozcuchanými vlasy a okopanými botami. Maura před tím zápachem necouvla, zamířila rovnou k mrtvému, nevšímala si much, které se jí vrhly na vlasy. „Tohle je znepokojující,“ řekla.

„Znepokojující?“ odfrkla si Jane. „Já bych spíš volila něco jako totální průser.“

Šedá kočka opustila Jane a zamířila k Mauře, protahovala se jí kolem nohou a hlasitě předla. Tohle je ta kočičí loajalita.

Maura nohou kočku odsunula, aniž by přestala studovat mrtvé tělo. „Chybí břišní a hrudní orgány. Řez se zdá velmi zkušený, od rozkroku až dolů k mečovitému výběžku. Přesně takhle to dělá lovec s jelenem nebo kancem. Pověsí ho, vykuchá a nechá uležet.“ Vzhlédla k závěsnému zařízení. „A tohle vypadá jako hák na zavěšení zvěře. Tenhle dům zjevně patří nějakému lovci.“

„A tohle, zdá se, je taky pro potřeby lovce,“ ozval se Frost. Ukazoval na pracovní stůl, nad kterým na magnetickém pruhu visela sada nebezpečně vyhlížejících nožů. Všechny vypadaly čisté, ostří bez poskvrnky a lesklá. Jane se zahleděla na vykosťovací nůž. Představila si, jak ostří proniká tkáněmi jako do másla.

„Zvláštní,“ poznamenala Maura při pohledu na trup. „Tyhle rány nevypadají jako od nože.“ Ukazovala na tři řezné rány vedoucí přes hrudní koš. „Jsou dokonale rovnoběžné, jako od trojího ostří.“

„Podobá se to stopě po drápech,“ ozval se Frost. „Mohla by to způsobit zvířata?“

„Na kočku nebo psa jsou příliš hluboké. Vypadají jako posmrtné, jen s minimálním krvácením...“ Napřímila se a upřela pohled na podlahu. „Pokud byl vykuchaný tady, krev musela být spláchnutá hadicí. Vidíte v betonu ten kanálek? Přesně tohle by si pořídil lovec, pokud tohle místo používal k zavěšení a uležení masa.“

„Co znamená to uležení? Nikdy jsem nepochopil smysl toho věšení,“ zeptal se Frost.

„Posmrtné enzymy působí jako přírodní změkčovadla, ale obvykle k tomu dochází při teplotách těsně nad nulou. Tady ale bych to odhadovala na takových deset stupňů Celsia? Dost tepla na rozklad. A na larvy. Ještě štěstí, že je listopad. V srpnu by to tu páchlo mnohem hůř.“ Maura vybrala pinzetou jednu z larev a prohlížela si ji, jak se jí kroutila v dlani chráněné gumovou rukavicí. „Vypadá to na třetí vývojové stadium. To by odpovídalo smrti před čtyřmi dny.“

„Všechny ty vycpané zvířecí hlavy v obýváku,“ prohodila Jane.

„A sám skončí pověšený jako mrtvé zvíře. Podle mě tu máme o čem přemýšlet.“

„Je tou obětí majitel domu? Už jste ověřili jeho totožnost?“

„Není snadné sestavit portrét, když mu chybí ruce i obličej. Majitelem domu je podle dokladů Leon Gott, věk šedesát čtyři. Rozvedený, žije sám.“

„Sám rozhodně nezemřel,“ poznamenala Maura a hleděla na zející poranění, byla to už jen prázdná schránka. „Kde jsou?“ poznamenala a otočila se k Jane. „Vrah tu pověsil tělo. A co udělal s vnitřnostmi?“

Chvíli byl v garáži slyšet jen bzukot much, zatímco Jane vzpomínala na veškeré městské legendy, které kdy slyšela o ukradených lidských orgánech. Zahleděla se na zavřenou popelnici ve vzdáleném rohu. Když se k ní přiblížila, pach rozkladu zesílil, mouchy tu kroužily v hustém roji. S nakrčeným nosem nadzvedla víko. Stačil krátký pohled, víc její žaludek nesnesl, a rychle se klidila odtud, div se nepozvracela.

„Předpokládám, že jsi je našla,“ řekla Maura.

„Jo,“ zamumlala Jane. „Tedy aspoň střeva. Zbylou inventarizaci vnitřností přenechám tobě.“

„Jak úhledné.“

„Jo, fakt zábava.“

„To ne, mám na mysli, že pachatel odvedl čistou práci. Ten řez. Vyjmutí vnitřností.“ Papírové návleky zašustily, jak Maura zamířila k popelnici. Jane s Frostem couvli, když Maura zvedla víko, ale i ve vzdáleném koutě pocítili nevolnost ze zápachu rozkládajících se vnitřních orgánů. Ten pach jako by lákal šedou kočku, která se teď ještě usilovněji proplétala kolem Mauřiných kotníků a mňoukala.

„Máš nového kamaráda,“ podotkla Jane.

„Takhle si kočkovité šelmy běžně známkují své teritorium,“ poznamenala Maura a sáhla rukou v rukavici do popelnice.

„Vím, že chceš být vždy pečlivá, Mauro,“ ozvala se Jane. „Ale co kdybys tohle roztřídila až v pitevně? Myslím tedy v místnosti určené pro biologicky nebezpečné látky nebo tak něco?“

„Chci se jen ujistit...“

„A o čem? Přece cítíš, že tam jsou.“ K Janinu znechucení se Maura naklonila nad popelnicí a sáhla hlouběji do hromádky vnitřností. V pitevně už přihlížela, jak Maura řezem otevírá trupy a stahuje skalpy, kosti zbavuje tkání a pilkou proniká do lebek, všechny ty úkony provádí s co nejpečlivější soustředěností. Stejně pozorně se teď Maura tvářila, jak se propracovávala zatuhlou hmotou v popelnici, nevšímala si much, které jí kroužily kolem sponkami sepnutých vlasů. Našel by se snad někdo jiný, kdo by dokázal vypadat tak elegantně, zatímco provádí něco tak nechutného?

„Tak už pojď, přece vnitřnosti nevidíš poprvé,“ řekla Jane. Maura neodpověděla, zabořila ruce ještě hlouběji.

„No dobře.“ Jane si povzdechla. „U tohohle nás nepotřebuješ. S Frostem se tu trochu porozhlédneme –“

„Je toho příliš,“ řekla tiše Maura.

„Příliš čeho?“

„Tohle není běžné množství vnitřních orgánů.“

„Ale ty přece často mluvíš o bakteriálních plynech. O nafouknutí.“

„Nafouknutí ale nevysvětlí tohle.“ Maura se napřímila a Jane couvla, když uviděla, co drží v ruce.

„Srdce?“

„Tohle není normální srdce, Jane,“ řekla Maura. „Ano, má čtyři komory, ale oblouk aorty neodpovídá. A hlavní tepny také nevypadají normálně.“

„Leonu Gottovi bylo čtyřiašedesát,“ poznamenal Frost.

„To je ten problém. Nevypadá to jako srdce čtyřiašedesátiletého muže.“ Maura sáhla znovu do popelnice. „Zato tohle ano,“ dodala a zvedla druhou ruku.

Jane střídavě hleděla z jednoho na druhý exemplář. „No moment. Jsou tam dvě srdce?“

„A taky dvojí plíce.“

Jane s Frostem na sebe koukli. „A do háje,“ řekl Frost.

Kapitola 3

Frost si vzal na starost přízemí, ona patro. Procházela místnost po místnosti, otvírala skříně a zásuvky, nahlížela pod postele. Nikde žádné vykuchané mrtvoly, žádné známky zápasu, zato spousta chuchvalců prachu a kočičích chlupů. Pan Gott – pokud to je skutečně ten člověk, co visí v garáži – byl jen nevýrazný, nijak zvláštní majitel domu, na prádelníku se povalovaly staré účty z železářství, baterie do sluchadel, peněženka s třemi kreditkami a čtyřiceti osmi dolary v hotovosti, a pak také pár jednotlivých nábojů. Což jí prozradilo, že pan Gott byl poněkud lehkomyslný, pokud jde o střelné zbraně. Ani ji nepřekvapilo, když otevřela zásuvku nočního stolku a našla v něm nabitý Glock s plným zásobníkem, připravený k palbě.

Škoda, že zbraň ležela nahoře, když majitel domu pobýval dole a byl vykuchán.

Ve skříňce v koupelně našla očekávanou sbírku léků pro čtyřiašedesátiletého muže. Aspirin a Advil, Lipitor a Lopressor. A nahoře na ní sluchadla – ta nejlepší. Neměl je na uších, což znamenalo, že nejspíš ani neslyšel vraha.

Jak šla dolů ze schodů, v obývacím pokoji zazvonil telefon. Než tam došla, už se zapnul záznamník a slyšela, jak mužský hlas nechává vzkaz.

Ahoj, Leone, vůbec ses mi neozval stran toho výletu do Colorada. Dej mi vědět, jestli se k nám přidáš. Bude to určitě bezva.

Jane se chystala znovu si to přehrát, aby zjistila číslo volajícího, když si všimla, že tlačítko PLAY je něčím pošpiněné, vypadalo jako od krve. Podle blikajícího displeje tam byly dva vzkazy a ona slyšela ten druhý.

Prstem v rukavici stiskla PLAY.

Třetího listopadu, čtvrt na deset dopoledne: ...a pokud hned zavoláte, můžeme vám snížit poplatky za kreditku. Nenechte si ujít tuto příležitost a využijte naši speciální nabídku.

Šestého listopadu, dvě po poledni: Ahoj, Leone, vůbec ses mi neozval stran toho výletu do Colorada. Dej mi vědět, jestli se k nám přidáš. Bude to určitě bezva.

Třetího listopadu bylo v pondělí, dnes je čtvrtek. Ten první vzkaz byl dosud na záznamníku a nepřehraný, protože v pondělí v devět ráno byl Leon Gott už nejspíš mrtvý.

„Jane?“ ozvala se Maura. Ta šedá kočka ji následovala do předsíně a proplétala se jí mezi nohama.

„Na tom záznamníku je krev,“ řekla Jane a otočila se k ní.

„Proč by se ho pachatel dotýkal? Proč by kontroloval vzkazy pro oběť?“

„Pojď se podívat, co Frost objevil na zadním dvorku.“

Jane ji následovala do kuchyně a k zadnímu vchodu. Na oploceném dvorku zarostlém řídkým trávníkem stálo stavení s kovovým obložením. Na kůlnu příliš velké a bez oken, budilo svou velikostí podezření, jaké asi skrývá hrůzy. Při vstupu Jane ucítila značně pronikavý chemický pach. Vnitřek osvětlovaly zářivky a připomínaly studené nemocniční světlo.

Frost stál u velkého pracovního stolu a prohlížel si tíseň vzbuzující nástroj k němu připevněný. „Nejdřív jsem myslel, že je to cirkulárka,“ řekl. „Ale ostří se nepodobá žádnému, jaké jsem kdy viděl. A co ty skříňky tamhle?“ ukázal naproti. „Jen se koukněte, co v nich je.“

Přes prosklená dvířka Jane uviděla krabice s latexovými rukavicemi a sbírku strach vzbuzujících nástrojů uložených na poličkách. Skalpely, nože, sondy a kleště a pinzety. Chirurgické nástroje. Na háčcích byly pověšené gumové zástěry potřísněné nejspíš krví. Zamrazilo ji. Odvrátila se a zahleděla se na překližkový stůl se zářezy a rýhami, a uviděla tam kousky oschlého syrového masa.

„No prima,“ zamumlala Jane. „Jsem radostí bez sebe.“

„Tohle vypadá jako dílna masového vraha,“ poznamenal Frost.

„A mrtvé tady na tom stole řezal a krájel.“

V rohu stál dvě stě dvacetilitrový bílý barel napojený na elektromotor. „Na co to sakra je?“

Frost zavrtěl hlavou. „Vypadá dost velký na to, aby se tam vešel...“

Zamířila k barelu. Zastavila se, jakmile na podlaze uviděla červené kapky. Šmouha ulpěla i na otvíracím okénku. „Krev je tady všude kolem.“

„A co je v tom barelu?“ chtěla vědět Maura.

Jane silou nadzvedla víko. „A pod číslem dvě máme...“ Nahlédla okénkem dovnitř. „Piliny.“

„Toť vše?“

Jane sáhla dovnitř a prsty prohrábla kousky pilin, až se zaprášilo. „Jen piliny.“

„Pořád nemáme tu druhou oběť,“ poznamenal Frost.

Maura přistoupila k hrůzu vzbuzujícímu nástroji, který Frost zprvu považoval za cirkulárku. Zatímco si prohlížela ostří, kocour už zase byl u jejích nohou, tiskl se k jejím nohavicím a nehodlal ji opustit. „Všiml jste si tady toho, detektive Froste?“

„Moc blízko mě to zrovna nelákalo.“

„Všiml jste si, jak má tahle cirkulárka do strany ohnuté ostří? Není určené k řezání.“

Jane se k ní připojila a opatrně na to ostří sáhla. „Vypadá to, že by to člověka dokázalo rozsekat na kousky.“

„A k tomu to taky slouží. Myslím, že se tomu říká odkrajovač kůže. Není určen k řezání, ale k oddělení kůže od masa.“

„Takové nástroje se vážně vyrábějí?“

Maura zamířila ke skříňce a otevřela dvířka. Uvnitř byla podle všeho řada plechovek s barvami. Maura sáhla po jedné velké a otočila ji, aby si přečetla, co v ní je. „Bondo.“

„Přípravek na auta?“ zeptala se Jane, když zahlédla na obalu namalované auto.

„Píše se tady, že je to tmel na opravy karosérie. K zahlazení důlků a rýh.“ Maura vrátila pikslu s Bondo zpět na polici. Pořád se nemohla zbavit toho šedivého kocoura, který šel za ní až ke skříňce, kde byly přes skleněná dvířka k vidění skalpely a sondy, rozložené, jako by byly přichystané pro chirurga. „Asi už tuším, k čemu sloužila tato místnost.“ Otočila se k Jane. „Vzpomínáš, ta druhá sada vnitřností v popelnici? Podle mě nepatřily žádnému člověku.“

„Leon Gott nebyl hodný člověk. A to se snažím mírnit,“ pravila Nora Bazarianová, zatímco utírala rozmixovanou mrkev okolo pusy svého ročního syna. V sepraných džínách a přiléhavém tričku, vlasy svázané do dívčího ohonu, vypadala spíš jako puberťačka než třiatřicetiletá matka dvou dětí. Vládla mateřskou zručností při konání více věcí naráz, pravidelně podávala lžíci s mrkví do synovy otevřené pusinky a zároveň plnila myčku na nádobí, hlídala koláč v troubě a odpovídala na Janiny otázky. Nebylo divu, že má pas dospívající dívenky; ani na pár vteřin si nesedla.

„A víte, co zařval na mého šestiletého chlapce?“ pokračovala Nora. „Vypadni z mého trávníku. Dřív jsem si myslela, že druzí jen pomlouvají nevrlého staříka, ale Leon to mému synovi vážně řekl. A jen proto, že Timmy zašel k sousednímu domu, aby si pohladil jeho psa.“ Nora s bouchnutím zavřela myčku. „Bruno se chová líp než jeho majitel.“

„Jak dlouho pana Gotta znáte?“ chtěla vědět Jane.

„Sem jsme se nastěhovali před šesti lety, hned po Timmyho narození. Říkali jsme si, že zdejší čtvrť je pro děti jako stvořená. Sama vidíte, jak pěkně jsou dvorky udržované, tedy většina, a je tu v ulici řada mladých rodin s dětmi v Timmyho věku.“ S tanečním půvabem se otočila ke konvici s kávou, aby Jane dolila šálek.

„Pár dní po našem nastěhování jsem donesla Leonovi talíř brownies na seznámení. Ani nepoděkoval, jen mi řekl, že sladké nejí, a vrátil mi to. A hned si postěžoval, že moje novorozeně moc pláče, a proč ho v noci neutiším? Věřila byste tomu?“ Usedla a dala synovi do pusy další lžíci mrkve. „A k tomu všemu ještě ta zvířata, co měl pověšená na zdi.“

„Byla jste tedy u něj doma.“

„Jen jednou. Byl tak pyšný, když mi vykládal, že většinu z nich sám ulovil. Co to může být za člověka, který střílí zvěř, aby si doma ozdobil zdi?“ Otřela stékající mrkvovou šťávu z dětské brady. „Tehdy jsem se rozhodla, že se budeme od něj držet dál. Je to tak, Same?“ řekla něžně. „Dál od toho ošklivého člověka.“

„Kdy jste viděla pana Gotta naposled?“

„Už jsem to všechno řekla policistovi Rootovi. Naposledy jsem Leona viděla o víkendu.“

„Který den?“

„V neděli ráno. Viděla jsem ho venku. Nesl si domů nákup.“

„Nevšimla jste si, jestli ho někdo navštívil?“

„V neděli jsem odjela pryč. Manžel je tento týden v Kalifornii, tak jsem jela s dětmi k mamce domů do Falmouthu. A vrátili jsme se pozdě večer.“

„V kolik to bylo?“

„Asi v půl desáté, možná v deset.“

„A tu noc jste nezaslechla od souseda nic neobvyklého? Výkřiky, hlasitý hovor?“

Nora položila lžíci a zamračeně na ni pohlédla. Dítě hladově kviklo, ale Nora ho ignorovala; zírala upřeně na Jane. „Já myslela – když mi policista Root pověděl, že našli Leona pověšeného v garáži – myslela jsem, že to byla sebevražda.“

„Obávám se, že vražda.“

„Jste si jistá? Absolutně jistá?“

No ano. Absolutně. „Paní Bazarianová, dokázala byste si vzpomenout na nedělní večer –“

„Manžel se má vrátit až v pondělí a já jsem tu s dětmi sama. Jsme tu v bezpečí?“

„Povězte mi, co se dělo v neděli večer.“

„Jsou moje děti v bezpečí?“

To je první, na co se zeptá každá matka. Jane pomyslela na svou tříletou dceru Reginu. Napadlo ji, jak by se asi cítila na místě Nory Bazarianové s dvěma dětmi jen kousek od místa vraždy. Dala by přednost ujišťování, nebo pravdě, i když Jane dosud neznala odpověď? Nemohla slíbit, že je kdokoli v bezpečí.

„Dokud nebudeme vědět víc,“ odpověděla jí Jane, „bude lepší být opatrný.“

„A co tedy víte?“

„Myslíme si, že se to stalo někdy během nedělní noci.“

„A celou tu dobu byl mrtvý,“ řekla tiše Nora. „Přímo vedle nás a já nic netušila.“

„Nezahlédla jste nebo neslyšela něco nezvyklého během nedělní noci?“

„Sama vidíte, má kolem dvorku vysoký plot, a tak vůbec netušíme, co se tam děje. Až na ten příšerný randál, co někdy dělal vzadu v dílně.“

„Jaký randál?“

„Děsivý jek jako s kotoučovou pilou. A to měl tu drzost ještě si stěžovat na dětský pláč!“

Jane si vzpomněla na Gottova sluchadla v koupelně na poličce. Pokud měl večer puštěný ten hlučný stroj, je pravděpodobné, že nemohl slyšet vrahův příchod.

„Říkala jste, že jste se v neděli večer vrátila pozdě. Svítilo se u pana Gotta?“

Nora ani na okamžik nezaváhala. „Ano, svítilo,“ řekla. „Vzpomínám si, že mě to rozčilovalo, protože světlo z jeho kůlny na zadním dvorku mi svítí přímo do ložnice. Ale když jsem si šla lehnout, to mohlo být kolem půl jedenácté, už bylo zhasnuté.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Umři znovu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.