THE CRUELLEST MONTH

Copyright © 2007 by Louise Penny

All rights reserved.

From Sarah Binks by Paul Hiebert. © 1947 Oxford University Press Canada. Reprinted by permission of the publisher.

‘Half-Hanged Mary’ from Morning In The Burned House. © Margaret Atwood 1995. Reproduced with permission of Curtis Brown Ltd, London.

Extract from ‘Epilogue’ by permission of The Society of Authors, representative of the estate of John Masefield.

Excerpt from ‘The Second Coming’ by W. B. Yeats used by kind permission of AP Watt Ltd on behalf of Michael B Yeats.

Translation © Lenka Uhlířová, 2015

ISBN 978-80-242-7087-6

S láskou pro mého bratra Roba a jeho

úžasnou rodinu:

Audi, Kim, Adama a Sarah

JEDNA

Clara Morrowová klečela na voňavé mokré trávě obecního parčíku, pečlivě schovávala velikonoční vajíčko a myslela přitom na vyvolávání duchů, ke kterému se chystala hned po večeři. Odhrnula si z obličeje pramen vlasů, čímž si do zacuchaných kudrn vetřela kousky trávy, bahna a ještě něčeho hnědého, co pravděpodobně bahno nebylo. Všude kolem ní bloumali ostatní vesničané s košíčky pestrobarevných vajec, pro něž hledali ten nejlepší úkryt. Ruth Zardová seděla na lavičce uprostřed návsi, vajíčka házela nahodile kolem sebe, ale občas se napřáhla a trefila někoho do zátylku nebo do zadku. Na to, jak je stará a vyšinutá, má znepokojivě dobrou mušku, pomyslela si Clara.

„Přijdeš dneska?“ zeptala se jí Clara ve snaze odvést pozornost staré básnířky od monsieur Béliveaua, na něhož právě mířila.

„Děláš si srandu? Úplně mi stačí, jaká je to hrůza se živými, tak proč bych měla chtít ještě někoho vyvolávat z mrtvých?“

S těmi slovy Ruth trefila monsieur Béliveaua do zátylku. Naštěstí měl majitel místního koloniálu na hlavě tvídovou čapku a naštěstí k té bělovlasé tyrance na lavičce choval vřelé city. Ruth si svoje oběti vybírala dobře. Skoro vždycky to byli lidé, co ji měli rádi.

Dostat čokoládovým velikonočním vajíčkem obvykle není žádná velká pohroma, jenže tahle vejce nebyla čokoládová. Takovou chybu udělali jenom jednou.

Před několika lety, když se vesnička Three Pines poprvé rozhodla uspořádat na Velikonoční neděli velké hledání vajec, panovalo kolem celé akce ohromné vzrušení. Místní obyvatelé se sešli v Olivierově bistru, kde si nad drinky a plísňovým sýrem rozdělili sáčky s čokoládovými vajíčky, která se měla nazítří schovat. Vzduch plnilo óchání a áchání kořeněné špetkou závisti. Kéž by tak zase byli dětmi! Jim ale potěšení jistě přinese pohled na tvářičky vesnické drobotiny. A kromě toho, děti možná nenajdou všechna vajíčka, zvlášť ne ta schovaná za Olivierovým barem.

„To je nádhera.“ Gabri zvedl jednu maličkou, pečlivě vymodelovanou marcipánovou husu a pak jí ukousl hlavu.

„Gabri!“ Jeho partner Olivier vyškubl zbytek husy z Gabriho masité dlaně. „Jsou pro děti.“

„Ty ji chceš jenom pro sebe.“ Gabri se obrátil k Myrně a zašeptal tak, aby ho všichni slyšeli: „Bezva nápad, teplouši nabízejí dětem čokoládu. Liga mravnosti ať bije na poplach.“

Blonďatý, stydlivý Olivier zrudl jako rak.

Myrna se usmála. Sama vypadala jako olbřímí velikonoční vajíčko: černá a vejčitá, zabalená do jásavě barevného fialovorudého kaftanu.

Většina maličké vesničky se v bistru tísnila podél dlouhého barového pultu z leštěného dřeva, i když někteří už sebou stačili plácnout do pohodlných starých křesel, rozestavěných po místnosti. Všechno tu bylo na prodej, Olivierovo bistro totiž sloužilo zároveň jako starožitnictví. Diskrétní cedulky tu visely ze všeho včetně Gabriho, když se zrovna cítil nedoceněný a nedochválený.

Byl začátek dubna, v otevřených krbech vesele praskal oheň a vrhal teplé světlo na podlahu ze širokých borových fošen posetých jantarovými skvrnami, které na nich zanechalo slunce a čas. Lokálem s odhalenými masivními trámy se bez námahy proplétaly servírky, nabízely nápoje a měkký, napůl tekoucí sýr brie z farmy monsieur Pagého. Bistro stálo v samém srdci starobylé quebecké vesničky, hned na okraji návsi. Po obou stranách se z něj propojovacími dveřmi dalo vejít do dalších obchodů, svírajících vísku ve stařičkém cihlovém objetí. Smíšené zboží monsieur Béliveaua, pekařství U Sarah, pak bistro a nakonec Myrnino knihkupectví a antikvariát v jednom. Kam až paměť všech sahala, stály na vzdálenějším konci návsi tři mohutné, pokroucené borovice jako tři mudrcové, kteří našli, co hledali. Z vesnice paprskovitě vybíhaly čtyři prašné silničky, aby se vzápětí v serpentinách vnořily do hor a do lesů.

Ovšem samotná víska Three Pines byla docela zapomenutá. Čas kolem ní proplouval, vířil se, tu a tam do ní i narazil, ale nikdy nezůstal dlouho a nikdy po sobě nezanechal moc velké stopy. Po stovky let se vesnice choulila v klínu rozeklaných kanadských hor, chráněná, ukrytá, zřídkakdy nalezená. A když už ji někdo našel, tak vždycky náhodou. Občas znavený poutník vyšplhal na kopec a podíval se dolů, jen aby se pod ním jako bájné údolí Šangri-La zjevil vlídný kroužek starých domů. Některé chaloupky byly z omletých kamenů, postavené osadníky, kteří čistili zemi od hluboce kořenících stromů a hřbet lámajících balvanů. Jiné z červených cihel, vybudované loajalisty věrnými britské Koruně, když hledali bezpečné útočiště. Další zas měly příkré plechové střechy, úzké lomenice a široké verandy tradičních domků frankofonních Quebečanů. A přes náves nabízelo Olivierovo bistro café au lait, čerstvě upečené croissanty, hovor a vlídnou společnost. Jakmile vísku Three Pines někdo jednou našel, už na ni nikdy nezapomněl. Ale nacházeli ji jen lidé, co se ztratili.

Myrna se podívala na svou kamarádku Claru a ta na ni vyplázla jazyk. Myrna vyplázla svůj. Clara protočila panenky, Myrna jí to oplatila a usadila se vedle Clary na měkkou pohovku naproti krbu.

„Nekouřila jsi zase zahradní mulč, když jsem byla v Montrealu, že ne?“

„Tentokrát ne,“ zasmála se Clara. „Máš něco na nose.“ Myrna se ohmatala, něco našla a začala to zkoumat. „Hm, buď je to čokoláda, nebo kousek kůže. Je jen jeden způsob, jak to zjistit.“

Strčila si to do pusy.

„Bože můj,“ zašklebila se Clara. „A to se divíš, proč nemáš chlapa.“

„Já se nedivím,“ usmála se Myrna. „Nepotřebuju chlapa, aby mě naplnil.“

„Ale? Vážně? A co Raoul?“

„Ach, Raoul,“ opáčila Myrna zasněně. „Ten byl sladký.“

„Byl to gumový medvídek,“ přisvědčila Clara.

„Naplnil mě,“ prohlásila Myrna. „A pak ještě další.“ Poplácala se po břiše, rozměrném a velkorysém stejně jako sama Myrna.

„Koukněte se na tohle,“ prořízl se hovorem hlas ostrý jako nůž.

Ruth Zardová stála uprostřed bistra, ve zdvižené ruce čokoládového zajíce, jako by to byl granát. Sestával z hutné hořké čokolády, uši měl ostražitě našpicované a obličej tak realistický, že Clara napůl čekala, kdy zacuká jemnými sladkými vousky. V packách držel košíček upletený z bílé a mléčné čokolády a v tom košíčku ležel asi tucet krásně nazdobených cukrových vajíček. Vypadalo to rozkošně a Clara se jen modlila, aby s tím Ruth po někom nemrskla.

„To je zajíček,“ zavrčela stará básnířka.

„Ty jím taky,“ řekl Gabri Myrně. „Vypěstoval jsem si na nich závislost, ušáci jsou silně návykoví.“

Myrna se zasmála, ale okamžitě toho zalitovala. Ruth se k ní otočila a zpražila ji pohledem.

„Ruth, pusť ho.“ Clara vstala a opatrně k ní vykročila. Ve zdvižené ruce třímala jako návnadu skotskou svého manžela Petera. „Ten zajíček není pro tebe.“

Takovou větu ještě nikdy předtím nevyslovila.

„Je to zajíc,“ zopakovala Ruth, jako by mluvila k retardovaným dětem. „Co s ním má společného tohle?“

Ukázala na vajíčka.

„Odkdy mají zajíci vejce?“ nedala se zviklat Ruth s pohledem upřeným na zmatené vesničany. „To vás nikdy nenapadlo, co? Kde je asi vzal? Nejspíš od čokoládových slepic. Ten ušák musel ukrást vajíčka sladkým slepičkám, co teď zoufale hledají svoje dětičky.“

Legrační bylo, že zatímco stará básnířka mluvila, Clara si opravdu představovala čokoládové slepičky, jak horečně pobíhají a hledají svoje vajíčka. Ukradená velikonočním zajíčkem.

S těmi slovy upustila Ruth čokoládového ušáka na podlahu, kde se rozbil na kusy.

„Můj ty bože,“ vyjekl Gabri a utíkal tu spoušť sebrat z podlahy. „Ten byl pro Oliviera.“

„Vážně?“ zeptal se Olivier, který zapomněl, že ho sám kupoval.

„Jsou to divné svátky,“ odtušila Ruth zlověstně. „Nikdy jsem je neměla ráda.“

„A teď je to oboustranné,“ prohlásil Gabri. Rozbitého zajíčka držel jako poraněné zbožňované děcko. Je tak něžný, pomyslela si Clara, ne poprvé. Gabri byl tak velký a hřmotný, že se snadno zapomínalo, jak citlivý je. Až do okamžiků, jako byl tenhle, kdy láskyplně choval umírajícího čokoládového zajíčka.

„Vždyť jak slavíme Velikonoce?“ nedala se Ruth, vytrhla Claře Peterovu skotskou a obrátila ji do sebe. „Hledáme vajíčka a cpeme se teplými bochánky s křížkem navrchu.“

„Mais, chodíme i ke Svatému Tomáši,“ namítl monsieur Béliveau.

„Do pekařství k Sarah chodí víc lidí, než se kdy ukázalo v kostele,“ odpálila ho Ruth. „Pak si koupí pečivo, co má na sobě mučicí nástroj. Vím, že si myslíte, kdovíjak nejsem bláznivá, ale možná jsem tady jediná příčetná.“

S tou znepokojivou poznámkou se dobelhala ke dveřím a pak se otočila nazpět.

„Nedávejte dětem ven ta čokoládová vajíčka. Něco se s nimi stane.“

A jako plačící prorok Jeremjáš měla pravdu. Něco se s nimi stalo.

Nazítří ráno všechna vajíčka zmizela. Našly se jen staniolové a celofánové obaly. Nejdřív vesničané ze sabotování celé akce podezírali starší děti, možná dokonce i Ruth.

„Koukněte na tohle,“ řekl Peter a zvedl rozcupovanou krabičku od čokoládového zajíčka. „Stopy po zubech. A drápech.“

„Takže to byla Ruth,“ prohlásil Gabri, vzal si krabičku a začal ji studovat.

„Podívejte, tady.“ Clara se rozběhla za papírkem, který po návsi hnal vítr. „Koukejte, tenhle je taky úplně roztrhaný.“

Po dopoledni stráveném hledáním obalů od velikonočních vajíček a uklízením nepořádku se většina místních dovlekla zpátky k Olivierovi, aby se ohřáli u ohně.

„No vážně, copak jste nevěděli, že to přijde?“ zeptala se Ruth Clary a Petera nad obědem v bistru.

„Připouštím, že to asi bylo nabíledni,“ zasmál se Peter, když zakrojil do zlatavého croque-monsieur, v němž zapečený drobivý croissant a šunku uzenou v krustě z javorového sirupu taktak držel pohromadě rozteklý camembert. Okolo něj pobíhali nervózní rodiče a snažili se uplatit své plačící děti.

„Včera v noci tu muselo žrát velikonoční vajíčka snad každé divoké zvíře z okruhu několika kilometrů,“ prohlásila Ruth, zatímco pomalu točila kostkami ledu ve své skotské. „Lišky, mývalové, veverky…“

„A medvědi,“ dodala Myrna, když přisedla k jejich stolu. „Ježíši, to je dost děsivá představa. Všichni vyhladovělí medvědi, co vylezou z doupat a po zimním spánku šílí hlady.“

„Představte si to překvapení, když najdou čokoládová vajíčka a zajíčky,“ přisadila si Clara mezi sousty krémové polévky z mořských plodů, v níž plavaly kousky lososa, mušlí a garnátů. Popadla křupavou bagetu, kousek z ní ukroutila a začala si ji mazat Olivierovým speciálním sladkým máslem.

„Medvědi nejspíš museli žasnout, co se to stalo za zázrak, zatímco spali.“

„Ne všechno, co povstane, je zázrak,“ odtušila Ruth, když zvedla oči od zlatavé tekutiny, svého oběda, a podívala se členěnými okny ven. „Ne všechno, co se vrací zpátky k životu, má žít. Tohle je divná roční doba. Jeden den prší, druhý den sněží. Všechno je nejisté. Nepředvídatelné.“

„Každé roční období je nepředvídatelné,“ oponoval Peter.

„Na podzim hurikány, v zimě sněhové bouře.“

„Ale tím jen dokazuješ, co jsem měla na mysli,“ prohlásila Ruth. „Můžeš říct, co hrozí. V jiných ročních obdobích všichni víme, co můžeme čekat. Ale na jaře ne. Na jaře bývají nejhorší záplavy. Lesní požáry, vražedný mráz, sněhové bouře i sesuvy bahna. Příroda je úplně pomatená. Může se stát cokoli.“

„Na jaře ale bývají i nejnádhernější dny,“ namítla Clara.

„Pravda, zázrak znovuzrození. Říká se, že na té myšlence staví všechna náboženství. Ale některé věci je lepší nechat pohřbené.“ Stará básnířka vstala a dopila skotskou. „Ještě to neskončilo. Medvědi se vrátí.“

„Já bych se taky vrátila,“ opáčila Myrna, „kdybych najednou našla vesnici vyrobenou z čokolády.“

Clara se usmála, ale oči nespouštěla z Ruth, z níž projednou nevyzařoval vztek ani rozladěnost. Místo toho Clara zachytila něco mnohem znepokojivějšího.

Strach.

DVĚ

Ruth měla pravdu. Medvědi se vraceli každé Velikonoce a hledali čokoládová vajíčka. Samosebou žádná nenašli, tak to po pár letech vzdali a místo toho se drželi v okolních lesích. Místní se rychle naučili nevydávat se v době Velikonoc na dlouhé procházky a vždy dbali na to, aby se za žádných okolností nedostali mezi novorozené medvídě a jeho matku.

Je to všechno součást přírody, říkala si Clara. Ale bodavý strach hlodal dál. Tohle si na sebe nějak přivolali sami.

Teď byla Clara znovu na všech čtyřech, tentokrát s jedním z krásně ozdobených dřevěných vajíček, kterými nahradili ta opravdová. Byl to nápad Hanny a Roara Parraových, jejichž příbuzní pocházeli z Čech a malování kraslic měli v malíku.

Přes zimu Roar vyřezával ze dřeva vajíčka a Hanna je pak dávala komukoli, kdo měl zájem je malovat. Zanedlouho už se o ně hlásili lidé z celého jižního Quebeku. Školní děti je zdobily v rámci výtvarné výchovy, rodiče v sobě objevovali dřímající talent, prarodiče malovali scény ze svého mládí. Během dlouhé quebecké zimy všichni zdobili kraslice a na Velký pátek je začali schovávat. Jakmile nějaké dítě jednu našlo, dostalo výměnou za ten dřevěný poklad opravdové vajíčko. Tedy vlastně čokoládové.

„Pojďte se podívat,“ zavolala Clara zpoza rybníčku na návsi. Monsieur Béliveau a Madeleine Favreauová došli až k ní. Monsieur Béliveau se sehnul, jeho dlouhé štíhlé tělo se téměř zlomilo v půli. Ve vysoké trávě tam leželo hnízdo s vajíčky.

„Jsou opravdová,“ zasmál se a rozhrnul trávu, aby je ukázal Madeleine.

„To je nádhera,“ vydechla Mad a natáhla ruku.

„Mais, non,“ zarazil ji. „Jejich máma by je potom nechtěla, kdyby ses jich dotkla.“

Mad rychle ruku stáhla zpátky a se zářivým úsměvem se podívala na Claru. Clara měla Madeleine vždycky ráda, i když se moc dobře neznaly. Mad tu bydlela jen několik let, byla o pár let mladší než Clara a plná života. Se svými krátkými tmavými vlasy a inteligentníma hnědýma očima oplývala přirozenou krásou a vždycky se zdálo, že si ohromně užívá. A proč ne, napadlo Claru. Po tom, čím si prošla.

„Co je to za vejce?“ zeptala se Clara.

Madeleine se zašklebila a zvedla ruce. Neměla tušení. Monsieur Béliveau se znovu ladně složil napůl. „Slepičí nejsou. Trop grand. Možná kachní nebo husí.“

„To bude švanda, rodinka přímo na návsi,“ prohodila Madeleine a otočila se ke Claře. „V kolik je ta seance?“

„Ty přijdeš?“ Claru to překvapilo, ale zároveň i potěšilo.

„Hazel taky?“

„Ne, Hazel to odmítla. Zítra ráno má přijet domů Sophie a Hazel říká, že musí vařit a uklízet.“ Madeleine se k ní spiklenecky naklonila. „Myslím, že ve skutečnosti se spíš bojí duchů. Ale monsieur Béliveau slíbil, že přijde.“

„Musíme být vděční, že se Hazel rozhodla místo toho vařit, protože nám udělala úžasné zapečené těstoviny se sýrem,“ dodal monsieur Béliveau.

To je celá Hazel, napadlo Claru. Pořád se stará o ostatní. Clara měla trochu obavy, že lidi Hazeliny velkodušnosti zneužívají, zvlášť její dcera, ale zároveň si uvědomila, že jí do toho nic není.

„Ale my máme před večeří ještě spoustu práce, mon ami.“ Madeleine k monsieur Béliveauovi vyslala zářivý úsměv a zlehka ho pohladila po rameni. Starý pán se usmál. Úsměv na jeho obličeji neviděli od chvíle, kdy mu umřela žena, ale teď se usmál a Clara hned měla další důvod mít Madeleine ráda. Sledovala, jak v záři dubnového slunce odcházejí s košíčky velikonočních vajec a mladičké, křehounké paprsky dopadají na mladý, křehký vztah. Vypadalo to, že monsieur Béliveau, štíhlý, vysoký a trochu shrbený, má teď o něco pružnější krok.

Clara vstala, protáhla si své osmačtyřicetileté tělo a pak se rozhlédla kolem sebe. Vypadalo to tam jako pole zadnic. Všichni místní v předklonu schovávali kraslice. Clara si přála mít po ruce skicák.

Na Three Pines rozhodně nebylo nic odvázaného, experimentálního ani ulítlého. Chybělo tu snad všechno, na čem Claře záleželo, když před pětadvaceti lety absolvovala akademii výtvarných umění. Nic tady nebylo „vydesignované“. Naopak se zdálo, že vesnice si vzala příklad z těch tří borovic na návsi a během času prostě vyrostla ze země.

Clara se zhluboka nadechla voňavého jarního vzduchu a zahleděla se na domek, který sdílela s Peterem. Byl cihlový s dřevěnou verandou a od návsi ho oddělovala kamenná zídka. Od branky se mezi několika právě rozkvétajícími jabloněmi vinula ke vchodovým dveřím klikatá pěšinka. Pak Clara přelétla pohledem ostatní domy obklopující náves, solidní a formované prostředím, stejně jako obyvatelé Three Pines. Místní už přestáli vichřice i války, ztrátu a žal. A vzešlo z nich společenství plné nezměrné laskavosti a soucitu.

Clara to milovala. Domky, obchůdky, náves, trvalkové záhony, a dokonce i hrbolaté cesty. Líbilo se jí, že Montreal je odsud méně než půldruhé hodiny jízdy autem a americká hranice co by kamenem dohodil. Ale víc než to všechno milovala lidi, kteří dnešek stejně jako každý jiný Velký pátek trávili schováváním dřevěných vajíček, aby pak děti měly co hledat.

Tentokrát byly Velikonoce pozdě, skoro až na konci dubna. S živly neměli vždycky takové štěstí. Přinejmenším jednou se na Velikonoční neděli vesnice probudila do čerstvé nadílky mokrého jarního sněhu, který zasypal křehká poupátka i kraslice. Často bývala lezavá zima, kdy obyvatelé Three Pines museli každou chvíli zabíhat do Olivierova bistra a zahřívat si zmrzlé prsty o hrnky se svařeným ciderem nebo horkou čokoládou.

Dnes ale ne. Dnešní dubnový den měl svůj půvab. Byl to dokonalý Velký pátek, teplý a slunečný. Sníh už roztál, dokonce i ve stínu, kde se zpravidla držel déle. Tráva začala růst a stromy věnčila svatozář z té nejněžnější zelené, jako by se aura Three Pines najednou zviditelnila, celá ze zlatého světla s mihotavými zelenými okraji.

Ze země už se začaly drát hlavičky tulipánů a zanedlouho celou náves zaplaví jarní květy – veselé hvězdičky sněženek a narcisů, temně modré hyacinty a hyacintovce, zvonky konvalinek, které naplní vesnici vůní a radostí.

Dnes Velký pátek voněl vlhkou hlínou a přísliby. A možná i několika žížalami.

„Je mi jedno, co řekneš, já tam nejdu,“ zaslechla Clara naléhavý, ostrý šepot. Znovu se přikrčila za vysokou trávou u rybníčku. Jeho původce neviděla, ale došlo jí, že musí stát hned za trsem trávy. Byl to ženský hlas, mluvil francouzsky, ale tak napjatým, rozčileným tónem, že dotyčnou nedokázala identifikovat.

„Je to jenom seance,“ řekl mužský hlas. „Bude to legrace.“

„Proboha, vždyť je to svatokrádež! Seance na Velký pátek?“ Nastalo ticho. Claře to celé bylo dost nepříjemné. Nejen kvůli tomu, že někoho tajně poslouchala, ale navíc už ji do nohou začínaly brát křeče.

„Ale no tak, Odile. Vždyť ani nejsi věřící. Co se může stát?“ Odile? pomyslela si Clara. Znala jedinou Odile – Odile

Montmagnyovou. A ta je – Žena znovu zasyčela:

„Každé zimy omrzliny

i bacily v předjaří

smutek vetknou do tváří

kojence i stařešiny.“

Následovalo ohromené ticho.

– vážně hodně špatná básnířka, dokončila Clara svou myšlenku.

Odile přednášela obřadně, jako by ta slova nesla ještě jiné poselství než jen výpověď o jejích básnických schopnostech.

„Dám na tebe pozor,“ řekl muž. Clara teď už věděla, kdo to je. Odilin přítel Gilles Sandon.

„Proč tam ve skutečnosti chceš jít, Gillesi?“

„Jen pro zábavu.“

„Protože tam bude ona?“

Nastalo ticho, jen Clařiny nohy ječely o pomoc.

„Přece víš, že tam bude taky,“ tlačila na něj dál Odile.

„Kdo?“

„Ty víš kdo. Monsieur Béliveau,“ opáčila Odile. „Mám z toho špatný pocit, Gillesi.“

Následovala další odmlka a pak Sandon promluvil hlubokým, bezbarvým hlasem, jako by se usilovně snažil vytěsnit z něj všechny emoce.

„Neboj se. Nezabiju ho.“

Clara na svoje nohy dočista zapomněla. Zabít monsieur Béliveaua? Kdo by o něčem takovém vůbec mohl uvažovat? Vždyť starý pán přece nikomu v životě ani nevrátil špatně drobné. Co by proti němu Gilles Sandon mohl mít?

Slyšela, jak ti dva odcházejí, a když se s jistým utrpením narovnala, zahleděla se za nimi. Odile s hruškovitou postavou se při chůzi lehce kolébala a Gilles s charakteristickým zrzavým plnovousem, který byl vidět dokonce i zezadu, připomínal obrovského plyšového medvěda.

Clara sklopila oči ke svým zpoceným rukám svírajícím dřevěné velikonoční vajíčko. Jeho veselé barvy se jí vpily do dlaní.

Když Gabri před několika dny v bistru vyvěsil oznámení, že k nim zavítá věhlasná jasnovidka a médium, madame Isadora Blavatská, připadala jí ta seance jako skvělý nápad, ale najednou se jí začala jevit v jiném světle. Místo radostného očekávání plnila Claru děsem.

TŘI

Madame Isadora Blavatská nebyla toho večera ve své kůži. Vlastně to vůbec nebyla madame Isadora Blavatská.

„Prosím, říkejte mi Jeanne.“ Uprostřed bistra stála nenápadná, zakřiknutá ženička a napřahovala ruku. „Jeanne Chauvetová.“

„Bonjour, madame Chauvet,“ usmála se Clara a potřásla ochablou rukou. „Excusez-moi.“

„Jeanne,“ připomněla jí ta žena sotva slyšitelně.

Clara přešla ke Gabrimu, který s podnosem v ruce nabízel hostům uzeného lososa. Místnost se pomalu začínala plnit.

„Dáš si?“ strčil tác Claře pod nos.

„Kdo to je?“ zeptala se ho Clara.

„Madame Blavatská, věhlasné maďarské médium. Copak necítíš její energii?“

Zamávali na ně Madeleine a monsieur Béliveau. Clara zalétla pohledem zpátky k Jeanne, která vypadala, že kdyby na ni někdo vybafl, skácí se v mdlobách. „Rozhodně něco cítím, mladíku – jsem pěkně namíchnutá.“

Gabri Dubeau váhal mezi radostí, že mu řekla mladíku, a potřebou se bránit.

„To není madame Blavatská. Dokonce se ani nesnaží předstírat, že je. Jmenuje se Jeanne, už nevím, jak dál,“ opáčila Clara, bezmyšlenkovitě si vzala kousek lososa a přehnula kolem něj plátek kořeněného žitného chleba. „Slíbil jsi nám madame Blavatskou.“

„Vždyť ani nevíš, jak madame Blavatská vypadá.“

„No ale vím, jak určitě nevypadá,“ kývla Clara k drobné ženě ve středním věku, rozpačitě postávající uprostřed místnosti, a usmála se na ni.

„A přišla bys, kdybys věděla, že ona je ta jasnovidka?“ pokynul Gabri podnosem směrem k Jeanne. Z tácu se skutálela kapara, jen aby se vzápětí ztratila v hustém orientálním koberci.

Proč se nikdy nepoučíme? povzdechla si Clara v duchu. Pokaždé když má Gabri hosta, uspořádá nějaký extravagantní večírek – jako tenkrát, když se u něj ubytoval šampion v pokeru a obehrál je o všechny peníze, nebo ta zpěvačka, vedle které dokonce i Ruth zněla jako Maria Callas. Na druhou stranu, ať už se z těch společenských událostí vyklubal pro místní obyvatelstvo jakkoli hrozný večer, nic netušící hosté se museli cítit ještě hůř. Stáli jen o klidný pobyt na venkově, a najednou zjistí, že mají bavit celou vesnici.

Sledovala Jeanne Chauvetovou, jak se rozhlíží po místnosti, otírá si ruce do kalhot z polyesteru a usmívá se na portrét nad plápolajícím krbem. Claře připadalo, že jí mizí přímo před očima. Vlastně to byl docela dobrý trik, i když ne takový, který by svědčil o jejích úžasných jasnovideckých schopnostech. Claře jí bylo líto. No vážně, co si Gabri myslel?

„Co sis myslel?“

„Co tím chceš říct? Ona je jasnovidka. No dobře, tak senzibilka. Řekla mi to, když si tu zamlouvala pokoj. Pravda, není to madame Blavatská. A není z Maďarska. Ale opravdu čte z ruky a vykládá z karet.“

„Počkej chvilku.“ Clara začala mít podezření. „Ví vůbec, co jsi na dnešní večer naplánoval?“

„No, určitě to už vyvěštila.“

„Možná potom, co se sem začali scházet lidi. Gabri, jak jsi jí to mohl udělat? A jak jsi to mohl udělat nám?“

„Bude v pohodě. Koukni na ni, už se uvolňuje.“

Myrna jí donesla sklenici bílého vína a Jeanne Chauvetová ho teď pila, jako by to byla voda ještě před vykonáním zázraku. Myrna se rozhlédla a směrem ke Claře zvedla obočí. Ještě trochu, a seanci bude muset vést Myrna.

„Seance?“ vypískla Jeanne, když se jí Myrna asi o minutu později zeptala, na co se mají připravit. „Kdo tady pořádá seanci?“

Všechny oči se obrátily ke Gabrimu. Velice opatrně odložil podnos na stůl, došel k Jeanne a postavil se vedle ní. Zdálo se, že díky Gabriho mohutnému břichu a přirozené žoviálnosti se ta nenápadná osůbka ještě víc scvrkává, až vypadala jako pouhé oblečení na ramínku. Clara hádala, že jí bude něco kolem čtyřicítky. Její vlasy v barvě myší hnědi působily, jako by si je ostříhala sama. Oči měla mdle modré a oblečení evidentně pocházelo z výprodejového koše K-Martu. Clara, která jakožto umělkyně prožila většinu svého života v chudobě, dokázala rozeznat příznaky. Na chvilku zauvažovala, proč asi Jeanne přijela do Three Pines a zaplatila si pobyt v Gabriho penzionu, jehož ceny sice nebyly nijak horentní, ale nízké určitě také ne.

Vyplašený výraz Jeanne vystřídal zmatený. Claře se chtělo dojít až k ní, ovinout kolem té drobné osůbky paži a chránit ji před tím, co přijde. Měla chuť dopřát jí dobrou teplou večeři, horkou koupel a trochu laskavosti – pak by se možná přesunula do hmotného světa.

I ona se rozhlédla po místnosti. Peter svou účast kategoricky odmítl a prohlásil to celé za nesmysl, ale na odchodu jí podržel ruku o chvilku déle, než bylo nutné, a nabádal ji, aby byla opatrná. Když pak pod hvězdami kráčela kolem návsi k veselému bistru, na tváři jí hrál úsměv. Peter měl přísně anglikánskou výchovu. Takové věci jako seance ho odpuzovaly. A navíc děsily.

U večeře měli malou debatu, při níž Peter zaujal očekávané stanovisko, že je to celé na hlavu.

„Ty tvrdíš, že jsem na hlavu?“ zeptala se ho Clara, i když věděla, že si to nemyslí, ale strašně ráda se dívala, jak se kroutí. Zvedl hlavu plnou hustých šedivých kudrn a rozzlobeně se na ni podíval. Se svou vysokou, štíhlou postavou, orlím nosem a inteligentníma očima vypadal spíš jako ředitel banky než jako umělec. A přesto právě jím byl. Jenže podle všeho byl umělec bez spojení se svým srdcem. Žil v přísně racionálním světě, kde cokoli nevysvětlitelného bylo „na hlavu“ nebo „blbost“ nebo „šílenost“. Emoce byly šílené. Kromě jeho naprosté a všeobjímající lásky ke Claře.

„Ne, říkám, že ta jasnovidka je na hlavu. Je to šarlatánka. Spojení s mrtvými, předpovídání budoucnosti. Blbost. Je to ta nejprovařenější hra.“

„A odkud je asi tak známá? Že by z bible?“

„Claro, nezačínej s tím zas,“ varoval ji Peter.

„Ne, vážně. Vždyť která kniha mluví o proměnách? Třeba vody ve víno? Chleba v tělo? Anebo o kouzlech jako chození po vodě? Nebo jak někdo způsobí, aby se moře rozestoupilo, slepí zas viděli a chromí chodili?“

„To byly zázraky, ne kouzla.“

„Aha,“ přikývla, usmála se a vrátila se zase k jídlu.

Takže teď Claře dělala doprovod Myrna. V bistru už byli i Madeleine a monsieur Béliveau, sice se tak úplně nedrželi za ruce, ale jako by se stalo. Jeho dlouhá paže v pleteném rukávu se právě dotkla té její a ona se neodtáhla. Claru znovu uchvátilo, jak je Madeleine přitažlivá. Patřila k těm, které jiné ženy chtějí za nejlepší kamarádku a muži za manželku.

Clara se na monsieur Béliveaua usmála a začervenala se. Protože je přistihla v důvěrné chvilce a viděla city, které je lépe držet v soukromí? Chvilku o tom přemýšlela, ale uvědomila si, že ten ruměnec má víc co dělat s ní samotnou než se starým pánem. Poté co dnes odpoledne zaslechla Gillese, začala monsieur Béliveaua vnímat jinak. Mírný, laskavý majitel smíšeného zboží se z vlídné konstanty jejich životů proměnil v záhadu a Claře se ta změna vůbec nelíbila. A nelíbilo se jí ani, že je tak přístupná klepům.

Gilles Sandon stál před krbem a vehementně si vtíral teplo do zadní části svých rozměrných džínsů. Byl tak velký, že zaclonil skoro celé ohniště. Odile Montmagnyová mu přinesla sklenku vína, kterou si od ní nepřítomně vzal a raději se dál soustředil na monsieur Béliveaua, jenž o tom nejspíš vůbec nevěděl.

Clara měla Odile vždycky ráda. Obě byly přibližně stejného věku a obě se věnovaly umění – Clara malování a Odile poezii. Odile prohlašovala, že skládá epickou báseň, ódu na quebecké Angličany, což znělo dost podezřele, protože sama byla frankofonní. Clara asi nikdy nezapomene na čtení, kterého se účastnila v Domě veteránů v St. Rémy. Pozvali tam všechny možné místní spisovatele včetně Odile a Ruth. Ruth předčítala jako první, ze svého nemilosrdného díla „Ke shromáždění“:

„Závidím vám váš stálý žár,

jejž vznítí zbožných písní pár.

Závidím vám to, skutečně,

jste sami sebou společně

a chápu, proč vás může zklamat,

že já musím být sebou sama.“

Pak přišla řada na Odile. Vyskočila a bez jakékoli pauzy začala odříkávat svou báseň:

„Jaro je tu se svými špeky

a vlahým vánkem kolem řeky,

s vlhovci, burbanky i šneky

vyžene mráz a zimní břeky,

zem zajásá šťastnými skřeky.“

„Úžasná báseň,“ lhala Clara, když všichni skončili a shromáždili se kolem baru, poněvadž pocítili naléhavou touhu něčeho se napít. „Jen ze zvědavosti, slovo břeky jsem po pravdě nikdy neslyšela.“

„Vymyslela jsem si ho,“ odpověděla Odile s nelíčenou radostí. „Potřebovala jsem slovo, které by se rýmovalo se špeky a řeky.“

„Jako třeba léky?“ nadhodila Ruth. Clara po ní střelila varovným pohledem. Odile vypadala, že o jejím návrhu uvažuje.

„Obávám se, že to není dost silné.“

„Na rozdíl od ničivé síly výrazu břeky,“ řekla Ruth Claře, než se otočila zpátky k Odile. „No, rozhodně se cítím obohacená, ne-li přímo oplodněná. Napadá mě jediná básnířka, ke které bych tě mohla přirovnat, a to velká Sarah Binksová.“

Odile sice o Sarah Binksové nikdy neslyšela, ale na druhou stranu věděla, že její kulturní rozhled je omezený vzděláním, které uznávalo jen frankofonní génie. Byla si jistá, že Sarah Binksová musela být opravdu veliká anglická básnířka. Ten kompliment z úst Ruth Zardové v Odile Montmagnyové ještě podnítil tvořivost, a tak v klidných chvilkách ve svém obchůdku La Maison Biologique v St. Rémy co chvíli vytahovala odrbaný dětský notýsek, aby si do něj zapsala další báseň, občas aniž by vůbec čekala na inspiraci.

Clara, která se sama na poli umění probíjela, jak se dalo, se s Odile ztotožňovala a povzbuzovala ji. Peter si samozřejmě myslel, že Odile je na hlavu. Ale Clara měla jinou zkušenost.

Věděla, že v umění často odlišuje velikány od těch ostatních nikoli génius, ale vytrvalost. A Odile vytrvalá byla.

V útulném zadním salonku bistra se jich na Velký pátek kvůli vyvolávání mrtvých sešlo osm a jedinou otázkou podle všeho bylo, kdo to provede.

„Já ne,“ prohlásila Jeanne. „Já myslela, že ta jasnovidka je někdo z vás.“

„Gabri?“ otočil se Gilles Sandon k jejich hostiteli.

„Ale vždyť jste mi říkala, že čtete budoucnost,“ obrátil se Gabri prosebně na Jeanne.

„To ano. Vykládám tarotové karty, runy a tyhle věci. Nenavazuju spojení s mrtvými. Alespoň ne často.“

Je zvláštní, že když si počkáte dost dlouho a dobře posloucháte, lidi řeknou vážně divné věci, pomyslela si Clara.

„Ne často?“ zeptala se.

„Někdy ano,“ připustila Jeanne a o krůček od Clary ucouvla, jako by ji malířka napadla. Clara nasadila na tvář úsměv a snažila se vypadat co nejpřívětivěji, i když tahle osůbka by se pravděpodobně zalekla i čokoládového zajíčka.

„Mohla byste to dnes večer udělat? Prosím?“ škemral Gabri. Viděl, že s jeho večírkem to rychle jde od desíti k pěti.

Drobná, nevýrazná, téměř nehmotná Jeanne stála ve středu jejich kroužku. A vtom Clara uviděla, jak té šedivé myšce něco přeběhlo přes tvář. Úsměv. Ne, jízlivý úšklebek.

ČTYŘI

Hazel Smythová bez oddechu pobíhala po svém pohodlném, ale přecpaném domku. Měla asi milion věcí, které potřebovala udělat, než se její dcera Sophie vrátí domů z Královniny univerzity v Kingstonu. Postele už byly ustlané a voněly čistým naškrobeným povlečením. Pečené fazole se pomalu dodělávaly, chleba kynul, lednice byla napěchovaná Sophiinými oblíbenými jídly. Když se Hazel v obývacím pokoji konečně zhroutila na nepohodlnou pohovku vycpanou koňskými žíněmi, cítila každý den ze svých dvaačtyřiceti let a k tomu ještě něco navíc. Zdálo se, že starou pohovku pokrývají drobounké jehličky, které se zabodávaly do všeho, co na ní přistálo, jako by se snažily odrážet jeho váhu. Ovšem Hazel tu pohovku stejně milovala, nejspíš proto, že ji nikdo jiný rád neměl. Věděla, že je stejnou měrou plná koňských žíní jako vzpomínek, a ty přece také občas bodají.

„Snad ji pořád ještě nemáš, Haze?“ smála se Madeleine před několika lety, když poprvé vešla do přeplněného pokoje. Přeběhla místnost ke staré pohovce, vyskočila na ni a rovnou se ohnula přes opěradlo, jako by zapomněla, jak se normálně sedí. Štíhlým zadkem lehce zamávala vyjevené Hazel.

„To je síla,“ ozval se Madeleinin přidušený hlas z prostoru mezi pohovkou a stěnou. „Vzpomínáš, jak jsme zpoza ní šmírovaly tvoje rodiče?“

Na tohle Hazel zapomněla. Další vzpomínka, kterou mělo pojmout polstrování pohovky. Najednou se ozval výbuch smíchu, Madeleine jako školačka zapérovala na pohovce, ve výskoku se otočila a s napřaženou rukou dosedla čelem k Hazel. Když Hazel popošla k ní, uviděla, že v útlých prstech něco svírá. Něco bílého a bez poskvrnky. Vypadalo to jako malá, vybělená kůstka. Hazel se zarazila, trochu v obavách, co to z pohovky vypadlo.

„To je pro tebe,“ řekla Madeleine a opatrně položila svůj dárek Hazel do dlaně. Přímo zářila, jiné slovo pro to nebylo. Holou hlavu jí zakrýval šátek, obočí měla neuměle dokreslené tužkou, takže neustále vypadala trochu užasle. Modravé stíny pod očima vypovídaly o únavě horší než jen z nevyspání, ale přes to všechno Madeleine zářila. A její nevšední radost plnila nudný, bezvýrazný pokoj.

Neviděly se už dvacet let, a přestože si Hazel vybavovala každičký okamžik jejich mladého přátelství, nějak se jí podařilo zapomenout, jak živá se v blízkosti Madeleine cítila. Podívala se do dlaně. Neležela na ní kůstka, ale natěsno srolovaný vzkaz.

„Pořád ještě byl v pohovce,“ řekla Madeleine. „Představ si to. Po všech těch letech. Nejspíš na nás čekal. Čekal na tuhle chvíli.“

Jak si Hazel vzpomínala, Madeleine vždycky měla ohromné kouzlo. A kde je kouzlo, tam jsou i zázraky.

„Kdes to našla?“

„Tam vzadu.“ Mad mávla rukou za pohovku. „Když jsi jednou byla na záchodě, strčila jsem to do dírky.“

„Do dírky?“

„Do dírky proražené propiskou.“ Madeleine s jiskřícíma očima předvedla, jak zavrtává propisku do pohovky, a Hazel se přistihla, že se směje. Úplně to viděla: náctiletá holka se prokutává vysoce ceněným majetkem jejích rodičů. Madeleine se nebála ničeho. Zatímco Hazel mívala dozor na školních chodbách, Madeleine byla z těch, co si v lese dali cigaretku a pak se snažili proplížit do třídy po zvonění.

Hazel se dívala na malou bílou ruličku ve své dlani, neposkvrněnou životem ani slunečním svitem, pohlcenou pohovkou, jen aby ji vyplivla o desítky let později.

Rozbalila ji. A pak poznala, že měla důvod se té věcičky obávat. Protože její obsah v okamžení a už natrvalo změnil její život. Oblým, rozmáchlým fialovým písmem tam stála jediná prostá věta.

Mám tě ráda.

Hazel se nedokázala Madeleine podívat do očí. Místo toho vzhlédla od maličkého vzkazu a všimla si, že obývací pokoj, který byl ještě ráno tak šedivý a nudný, je najednou teplý, útulný a jeho vybledlé barvy září. Než očima doputovala zpátky k Madeleine, udál se zázrak. Z jedné se staly dvě.

Madeleine odjela zpátky do Montrealu dokončit léčbu, ale jakmile to šlo, zase se do venkovského domku uprostřed lesů, zvlněných kopců a luk plných jarních květů vrátila. Našla domov a stejně tak i Hazel.

Teď Hazel zvedla z žíněné pohovky košíček se štupováním. Měla starost, co se asi děje v bistru.

Nechali si vykládat z run, prastarých nordických věšteckých symbolů. Podle runových kamenů byla Clara býk, Myrna pochodeň a Gabri si vytáhl kámen se symbolem B, který představoval břízu, i když mu Clara tvrdila, že ta runa znamená běhna.

„No tak to jsem uhodl správně,“ opáčil Gabri, na kterého to udělalo dojem. „A bůh ví, že ty vážně jsi dobytek.“

Monsieur Béliveau sáhl do proutěného košíčku a vytáhl kámen s namalovaným kosočtvercem.

„Manželství,“ nadhodil monsieur Béliveau. Madeleine se usmála, ale neřekla nic.

„Ne,“ opravila ho Jeanne, když si od něj kámen vzala a podívala se na něj. „To je bůh Ing.“

„Nechte mě, ať to taky zkusím.“ Gilles Sandon strčil mohutnou mozolnatou ruku do jemňoučkého košíčku a vytáhl ji sevřenou v pěst. Když otevřel dlaň, uviděli kámen s písmenem R. Claře to trochu připomínalo kraslice, které pro děti schovávali na návsi. I ty měly na sobě namalované symboly. Jenže vejce byla symbolem života, zatímco kameny symbolizovaly smrt.

„Co to znamená?“ zeptal se Gilles.

„Znamená to jízda. Dobrodružství, cesta,“ odpověděla Jeanne s pohledem upřeným na Gillese. „Často se s ní pojí i dřina. Tvrdá práce.“

„Ještě něco nového?“

Odile se zasmála a Clara s ní. Gilles byl dříč a jeho pětačtyřicetileté tělo svědčilo o dlouhých letech strávených rubáním dřeva. Bylo silné, urostlé a téměř permanentně samý škrábanec nebo modřina.

„Ale vyndal jste si ho vzhůru nohama,“ natáhla se Jeanne a přikryla rukou kámen, který stále ještě ležel v měkkém středu Gillesovy dlaně, obklopený kopečky mozolů. „To R je obráceně.“

Nastalo ticho. Gabri, který si v letáku přečetl, že jeho runa znamená „bříza“, a ne „běhna“, se pohádal s Clarou a pohrozil jí, že zastaví dodávky paštik a červeného vína. Teď se oba připojili k ostatním a naklonili se do napjatého, sevřeného kroužku.

„Co to znamená?“ zeptala se Odile.

„Znamená to, že vás čeká obtížná cesta. Je to varování, abyste byl opatrný.“

„A co znamená tohle?“ ukázal Gilles k monsieur Béliveauovi.

„Bůh Ing? Znamená plodnost, mužnost,“ usmála se Jeanne na tichého, jemného majitele koloniálu. „A taky důrazně připomíná, abyste respektoval všechno, co je přirozené.“

Gilles se zasmál, jízlivým, samolibým, zlým uchechtnutím.

„A teď Madeleine,“ navrhla Myrna, jak se snažila zlomit napětí.

„Bezva.“ Mad se naklonila a vytáhla kámen. „Můj určitě řekne, že jsem sobecká a bez srdce. P.“ Usmála se a podívala se na symbol. „To je neuvěřitelné, protože já bych si teď vážně dala pivo.“

„Symbol, co vypadá jako P, znamená radost,“ vysvětlila Jeanne. „Ale víte co ještě?“

Madeleine zaváhala. Clara sledovala, jak energie, která se zdála být všude kolem Madeleine, bledne a mizí. Vypadalo to, jako by se Mad jen na okamžik schoulila do sebe.

„Je taky vzhůru nohama,“ vydechla Madeleine.

Hazeliny ruce štupovaly obnošené ponožky, ale duchem byla jinde. Zalétla pohledem k hodinám. Deset třicet. Pořád ještě je brzy, říkala si.

Uvažovala, co se asi děje v bistru ve Three Pines. Madeleine navrhla, že půjdou spolu, ale Hazel odmítla.

„Neříkej mi, že se bojíš,“ dobírala si ji Madeleine.

„Samozřejmě že ne. Jenom je to hloupost, ztráta času.“

„Ty se nebojíš duchů? Takže by ses nastěhovala do domu vedle hřbitova?“

Hazel se nad tím zamyslela. „Nejspíš ne, ale jen proto, že by se pak špatně prodával.“

„Praktická jako vždycky,“ zasmála se Madeleine.

„Ty věříš, že se ta ženská dokáže spojit se záhrobím?“

„Já nevím,“ přiznala Mad. „Po pravdě jsem o tom nepřemýšlela. Prostě mi připadá, že to bude zábava.“

„Spousta lidí věří na duchy, na strašidelné domy,“ podotkla Hazel. „O jednom takovém jsem nedávno četla. Je ve Filadelfii. Neustále se tam objevuje mnich, návštěvy vidí lidské stíny na schodech a ještě se tam dělo něco, ale co to jenom bylo? Měla jsem z toho husí kůži. No jistě. Je tam jedno chladné místo. Přímo vedle velkého ušáku. Údajně každý, kdo se do toho křesla posadí, zemře, ale ještě předtím uvidí ducha staré ženy.“

„Vždyť jsi přece říkala, že na duchy nevěříš.“

„Já ne, ale hodně lidí na ně věří.“

„Zmiňuje se o nich spousta kultur,“ připustila Madeleine.

„Ale duchy přírodních národů my tady neprobíráme, že ne? Myslím, že je mezi nimi rozdíl. Duchové, co se zjevují a straší, v sobě mají nějakou podlost, zlobu. Jsou pomstychtiví a vzteklí. Nejsem si jistá, jestli je dobrý nápad si s tím hrát. Navíc budova, ve které sídlí bistro, je už stovky let stará. Bůh ví, kolik lidí tam už zemřelo. Ne, já zůstanu doma, budu se trochu koukat na televizi a odnesu večeři chudince madame Bellowsové odvedle. Duchům se zdaleka vyhnu.“

Teď Hazel seděla v obývacím pokoji v loužičce tlumeného světla pocházejícího od jediné lampy. Při vzpomínce na ten rozhovor ji mrazilo, jako by vedle ní na pohovce hřadoval duch a vytvářel chladné místo. Vstala a rozsvítila všechna světla. Jenže místnost zůstala stejně šedivá. Vypadalo to, že bez Madeleine chřadne.

Rozsvítit všechna světla mělo jednu nevýhodu – Hazel už neviděla z okna. Mohla teď spatřit jen a pouze svůj odraz. Přinejmenším doufala, že to je její odraz. Byla tam žena středního věku, která seděla na pohovce v praktické tvídové sukni a olivovém topu se svetříkem. Kolem krku jí visela decentní šňůra perel. Mohla to být její matka. A možná i byla.

Peter Morrow stál na prahu Clařina ateliéru a nakukoval do tmy. Už umyl nádobí, nějakou dobu si četl v obývacím pokoji u krbu a pak, když ho to přestalo bavit, se rozhodl navštívit vlastní pracovnu a věnovat asi tak hodinku svému nejnovějšímu obrazu. Prošel kuchyní na druhou stranu jejich malého domku s nejlepším úmyslem otevřít dveře svého ateliéru a vejít dovnitř.

Tak proč teď stál v otevřených dveřích Clařina hájemství?

Vládla tam tma a naprosté ticho. Cítil v hrudi tlukot svého srdce. Ruce měl studené a uvědomil si, že zadržuje dech.

Přitom to byl tak prostý, dokonce triviální úkon.

Natáhl se a rozsvítil stropní světlo. Pak vklouzl dovnitř.

Seděli v kruhu na dřevěných židlích. Jeanne počítala a zdála se být vyvedená z míry.

„Osm je špatné číslo. Neměli bychom to dělat.“

„Co znamená ‚špatné‘ číslo?“ Madeleine cítila, jak jí začíná bušit srdce.

„Následuje hned po sedmičce,“ odpověděla Jeanne, jako by to něco vysvětlovalo. „Osmička tvoří znak nekonečna.“ Prstem ve vzduchu opsala neviditelnou ležatou osmičku. „Energie proudí pořád dokola, nemá žádný ventil. Začne být vzteklá, frustrovaná a velice mocná.“ Povzdechla si. „Nemám z toho vůbec dobrý pocit.“

Světla byla zhasnutá a jediné osvětlení poskytoval oheň v krbu, který praskal a vrhal na ně mihotavou záři. Někdo seděl zády k ohni v úplné tmě a zbytek vypadal jako řada ustaraných tváří zbavených těla.

„Chci, abyste si všichni pročistili mysl.“ Jeanne teď mluvila znělým, hlubokým hlasem. Neviděli jí do obličeje, seděla zády ke krbu. Clara měla dojem, že to udělala schválně, ale nejspíš to tak nebylo.

„Musíte zhluboka dýchat a nechat ze sebe odplout všechnu úzkost a obavy. Duchové dokážou vycítit energii. Jakákoli negativní energie přivolá jen zlovolné duchy. Chceme bistro naplnit pozitivní, láskyplnou vlídností, abychom přitáhli dobré duchy.“

„Do háje,“ zašeptal Gabri. „To byl ale debilní nápad.“

„Sklapni, blbečku,“ zasyčela Myrna vedle něj. „Pozitivní myšlenky, a švihem.“

„Já se bojím,“ šeptl Gabri.

„Tak toho nech. Jdi na svoje šťastné místo, Gabri, na svoje šťastné místo,“ zasupěla Myrna chraplavě.

„Tohle je moje šťastné místo,“ odsekl jí Gabri. „Prosím, vezměte si ji první, prosím, je velká a šťavnatá. Prosím, neberte si mě.“

„Ty břízo,“ odsekla Myrna.

„Ticho, prosím,“ zarazila je Jeanne s mnohem větší autoritou, než by od ní Clara kdy čekala. „Když se najednou ozve nějaký hlasitý zvuk, chci, abyste se všichni chytili za ruce, rozumíte?“

„Proč?“ šeptl Gabri Odile na své druhé straně. „Čeká snad něco špatného?“

„Pssst,“ sykla Jeanne sotva slyšitelně a všechen šepot ztichl. Ztichl i všechen dech. „Už jdou.“

Ztichla všechna srdce.

Peter vešel do Clařina ateliéru. Byl v něm už stokrát a věděl, že Clara nenechává dveře otevřené náhodou. Neměla co skrývat. Přesto se z nějakého důvodu cítil provinile.

Rozhlédl se kolem a rychle přešel k velkému stojanu uprostřed místnosti.Ateliér voněl po olejových barvách, rozpouštědlech a dřevu s lehkým podtónem silné kávy. Dlouholetá tvorba a káva naplnily místnost příjemnými, uklidňujícími vjemy. Tak proč byl Peter tolik vyděšený?

U stojanu se zastavil. Clara plátno zakryla kusem látky. Zamyšleně tam zůstal stát, říkal si, že by měl odejít, zaklínal sám sebe, ať toho nechá. Aniž by si uvědomoval, co vlastně dělá, viděl, jak se mu zvedá pravá ruka. Stejně jako člověk, který opustil svoje tělo, věděl, že už nemá žádnou kontrolu nad tím, co se stane. Zdálo se to být předurčeno.

Jeho prsty sevřely staré flekaté prostěradlo a zatáhly.

V místnosti panovalo ticho. Clara se zoufale toužila natáhnout a vzít Myrnu za ruku, ale neodvažovala se pohnout. Jen pro jistotu. Pro případ, že by to, co přicházelo, zaměřilo svou pozornost na ni.

A pak to uslyšela. Všichni to uslyšeli. Kroky.

Cvaknutí kliky.

Někdo zakňoural jako vyděšené štěně.

Vtom rozetnulo ticho strašlivé zabušení. Nějaký mužský vykřikl, Clara cítila, jak se jí z obou stran chytily čísi ruce. Sevřela je, držela se jich jako o život a přitom pořád dokola opakovala: „Požehnej, Pane, nás i tyto dary, které přijímáme z tvé štědrosti, a dej chléb i těm, kteří ho nemají. Amen.“

„Pusťte mě dovnitř,“ zavyl hlas, který nebyl z jejich světa.

„Bože můj, rozzlobený duch,“ vydechla Myrna. „Za to můžeš ty,“ řekla Gabrimu, který tam seděl s vykulenýma očima a celý vyděšený.

„Sračky,“ ječel hlas bez těla. „Sráááčkýýý!“

Zarachotila okenní tabulka a ve skle se objevila strašlivá tvář. Celý jejich kroužek zalapal po dechu a ucukl.

„Proboha, Dorotko, vím, že jsi tam,“ kvílel hlas. Nebyla to slova, jaká si Clara představovala, že na zemi uslyší jako poslední. Vždycky si říkala, že to bude: ‚Co sis myslela?‘“

Gabri roztřeseně vstal.

„Můj ty bože,“ vykřikl a pokřižoval se. „To je budoucí mrtvola!“

Za členěným oknem Ruth Zardová přimhouřila oči a ukázala jim polovinu znamení kříže.

Peter si prohlížel obraz na stojanu. Čelist měl zaťatou a pohled tvrdý. Bylo to horší, než čekal, horší než jeho obavy, a Peterovy obavy opravdu stály za to. Před sebou měl Clařino nejnovější dílo, to, které brzy ukáže Denisi Fortinovi, vlivnému montrealskému galeristovi. Doposud Clara zápolila v ústraní, kde nepovšimnutá veřejností tvořila své téměř nesrozumitelné obrazy. Přinejmenším pro Petera nesrozumitelné byly.

A pak jim zničehonic zaklepal na dveře Denis Fortin. Peter si byl jistý, že distingovaný znalec a obchodník, který měl kontakty po celém uměleckém světě, přišel za ním. Nakonec, přece on tu byl ten slavný. Jeho mučivě detailní malby se prodávaly za tisíce dolarů a visely na těch nejfajnovějších zdech v Kanadě. Peter pochopitelně ukázal Fortinovi svůj ateliér, jen aby mu galerista zdvořile sdělil, že jeho obrazy jsou pěkné, ale že ve skutečnosti přijel za Clarou Morrowovou.

Kdyby Fortin prohlásil, že se chce proměnit v zeleného mužíčka a odletět na Měsíc, Peter by neužasl víc. Vidět Clařiny obrazy? Cože? Mozek se mu zasekl a on zůstal na galeristu jen zírat.

„Proč?“ vykoktal. Teď pro změnu zůstal zírat zase Fortin.

„Je to přece Clara Morrowová, ta malířka? Jedna známá mi ukázala její práce. Je tohle její?“

Fortin z kufříku vytáhl složku s reprodukcemi – beze všech pochyb tam byl Clařin plačící strom. Plakal slova. Co za strom může plakat slova? napadlo Petera, když mu Clara ten obraz prvně ukázala. A teď Denis Fortin, majitel nejprestižnější galerie v Quebeku, říká, že to má uměleckou hodnotu.

„Je to moje,“ oznámila Clara, jak se snažila mezi ty dva vmáčknout.

Omámená úžasem, jako ve snu, provedla Fortina po svém ateliéru. A popsala mu svoje nejnovější dílo, ukryté pod plátěným přehozem. Fortin se zahleděl na tkaninu, ale nenatáhl se po ní ani nepožádal, aby ji sundala sama.

„Kdy to bude hotové?“

„Za pár dní,“ opáčila Clara, jen aby vzápětí užasla, odkud to přišlo.

„Řekněme první týden v květnu?“ Srdečně se usmál a potřásl jí rukou. „Vezmu s sebou svoje kurátory, abychom se mohli rozhodnout všichni společně.“

Rozhodnout?

Velký Denis Fortin se za týden a něco přijede podívat na Clařino nejnovější dílo. A jestli se mu bude líbit, rozhodne to o její kariéře.

Teď se na ten obraz díval Peter.

Najednou cítil, jak ho něco popadlo. Zezadu. Sáhlo to dopředu, přímo do něj a nepustilo. Peter zasténal bolestí, pronikavou, palčivou bolestí. Do očí mu vhrkly slzy – dostal ho přízrak, který jej ohrožoval celý život. Přízrak, před nímž se už od dětství skrýval, před kterým utíkal, který se snažil popřít a pohřbít. Ta strašlivá příšera ho pronásledovala a nakonec i našla. Tady, v ateliéru jeho milované ženy, přímo před jejím výtvorem.

Našla ho a sežrala ho.

PĚT

„Tak co to Ruth chtěla?“ zeptal se Olivier, když postavil před Myrnu a Gabriho skotskou. Odile a Gilles už odešli domů, ale všichni ostatní zůstali v bistru. Clara zamávala na Petera, který si právě svlékl bundu a pověsil ji na věšák u dveří. Zavolala mu, jakmile seance skončila, a přizvala ho k příležitosti ji pořádně rozpitvat.

„No, nejdřív jsme si mysleli, že křičí ‚sračky‘,“ vysvětlovala Myrna, „ale pak jsme zjistili, že volá ‚kačky‘.“

„Kačky? Vážně?“ zeptal se Olivier, který seděl na područce Gabriho křesla a usrkával koňak. „Kačky? Myslíte, že ve skutečnosti mluví takhle?“

„A my jsme se jenom přeslechli?“ nadhodila Myrna. „Třeba mi nedávno vážně řekla, že čtu kačky, co myslíte?“

„A že jsme všichni káči?“ přidala se Clara. „Možné to je. Sama pořád něco kváká.“

Monsieur Béliveau se zasmál a podíval se na Madeleine, která se celá pobledlá krčila vedle něj.

Krásný dubnový den přešel do mokrého, studeného večera. Blížila se půlnoc a kromě nich už v bistru nikdo nebyl.

„Co chtěla?“ vyzvídal Peter.

„Pomoct s nějakými kachními vajíčky. Pamatuješ na ta, co jsme dneska odpoledne našli u rybníčku?“ zeptala se Clara a otočila se k Mad. „Je ti dobře?“

„Nic mi není,“ usmála se Madeleine. „Jsem jenom trochu podrážděná.“

„Za to se omlouvám,“ ozvala se Jeanne. Seděla na nepohodlné židli trošičku mimo jejich kroužek. Vrátila se zas ke svému myšímu já, všechny rysy silné, klidné senzibilky se rozplynuly, jakmile se rozsvítila světla.

„Ale ne, jsem si jistá, že to s tou seancí nemá co dělat,“ ujistila ji Madeleine. „Dali jsme si po večeři kávu a musela mít v sobě kofein. Ten na mě takhle působí.“

„Mais, ce n’est pas possible,“ namítl monsieur Béliveau. „Určitě byla bezkofeinová.“ Sám se ale cítil také trochu podrážděný.

„Tak jak to bylo s těmi vajíčky?“ zeptal se Olivier a uhladil záhyb na svých neposkvrněných manšestrových kalhotách.

„Vypadá to, že když jsme odešli, přišla k rybníčku Ruth a vzala je do ruky,“ vysvětlila Clara.

„Ale ne,“ vzdychla Mad.

„Pak se ptáci vrátili, ale na hnízdo si už sednout nechtěli,“ řekla Clara. „Přesně jak jste předvídal. Tak si je Ruth vzala domů.“

„Aby je snědla?“ zeptala se Myrna.

„Aby je vyseděla,“ vysvětlil Gabri, který se spolu s Clarou šel do Ruthina mrňavého domečku podívat, jestli nemůže nějak pomoct.

„Ale nesedla si na ně, že ne?“ ujišťovala se Myrna, i když si nebyla jistá, jestli ji ten obrázek spíš odpuzuje, nebo jí připadá zábavný.

„Ne, vlastně to bylo docela roztomilé. Když jsme přišli, vajíčka ležela v košíčku na měkké flanelové peřince. Celé to dala do trouby nastavené na nízkou teplotu.“

„Dobrý nápad,“ pochválil ji Peter. Stejně jako zbytek osazenstva by čekal, že Ruth ta vajíčka zkonzumuje, ne že je bude zachraňovat.

„Řekla bych, že troubu neměla doma puštěnou už roky. Pořád říká, že žere moc elektřiny,“ podotkla Myrna.

„No, tak teď ji puštěnou má,“ opáčila Clara. „Snaží se odchovat kačátka. Chudáci jejich rodiče.“ Zvedla svou skotskou, pak pohledem zalétla k oknu a tmavé návsi za ním. Představovala si ptačí rodiče, jak sedí u rybníčku na místě, kde bývala jejich mladá rodinka, kde ve svých skořápkách ležela jejich mláďátka a věřila, že je mamka s taťkou udrží v teple a v bezpečí. Clara věděla, že některé druhy kachen si hledají partnera na celý život. Proto je lov na kachny obzvlášť krutý. Na podzim každou chvíli můžete narazit na osamělou kvákající kachnu. Volá. Čeká na svého druha. A bude čekat po zbytek života.

Čekají teď kachní rodiče? Čekají, až se jejich miminka vrátí? Věří kachny na zázraky?

„Stejně vás ale musela pěkně vyděsit. Nepustili jste si do kalhot?“ zasmál se Olivier, když si představil Ruth za oknem.

„Naštěstí Clara vyslovila prastaré požehnání a tím zažehnala spirituální krizi,“ prozradil Gabri.

„Dá si někdo ještě něco k pití?“ zeptala se Clara.

„Požehnej, Pane,“ začal Gabri a ostatní se k němu přidali, „nás i tyto dary, které přijímáme z tvé štědrosti.“

Peter vyprskl smíchy. Cítil, jak mu skotská stéká po bradě.

„A dej chléb i těm, kteří ho nemají.“ Peter se pobavenýma modrýma očima podíval přímo na ni.

„Amen,“ zakončili sborově všichni včetně rozesmáté Clary.

„Ty jsi odříkávala modlitbičku před jídlem?“ zeptal se Peter.

„No, myslela jsem, že možná zase uvidím svoji večeři.“ Teď už se smáli všichni, dokonce i vážný a upjatý monsieur

Béliveau se burácivě řehtal a utíral si oči.

„Ruth nám tu seanci svým zjevením určitě zkazila,“ prohlásila Clara, když se trochu sebrala.

„Stejně myslím, že by se to nepovedlo,“ namítla Jeanne.

„Proč ne?“ zeptal se Peter, protože ho zajímalo, na co se vymluví.

„Obávám se, že tohle je až moc šťastné místo,“ řekla Jeanne Olivierovi. „Vytušila jsem to, hned jak jsem sem dorazila.“

„Sakra,“ zaklel Olivier, „to se nesmí dál trpět.“

„Tak proč jste pořádala seanci?“ nedal se odbýt Peter, přesvědčený, že ji nachytal.

„No, můj nápad to nebyl. Plánovala jsem si dneska večer dát špagety primavera a číst si starý Country Life. Bez zlovolných duchů široko daleko.“

Jeanne se podívala přímo na Petera a úsměv jí zvadl.

„Až na jednoho,“ prohlásil monsieur Béliveau. Peter odtrhl oči od Jeanne a pohlédl na Béliveaua, poněvadž očekával, že vlídný majitel koloniálu ukáže obviňujícím prstem právě na něj. Jenže jestřábí profil monsieur Béliveaua byl místo toho obrácený k oknu.

„Co tím myslíte?“ zeptala se Jeanne, která sledovala jeho pohled, ale skrz krajkovou záclonu a staré sklo v olověné mřížce viděla jen teplou záři z vesnických domků.

„Tam nahoře,“ trhl hlavou monsieur Béliveau. „Za vesnicí. Není vidět, když nevíte, po čem se máte dívat.“

Clara se nedívala. Věděla, o čem to mluví, a v duchu žadonila, ať už nic dalšího neříká.

„Ale je tam,“ pokračoval. „Když se podíváte na kopec nad vesnicí, jedno místo je tam tmavší než zbytek.“

„Co to je?“ zeptala se Jeanne.

„Zlo,“ odpověděl monsieur Béliveau a místnost ztichla. Zdálo se, že i oheň přestal praskat.

Jeanne přešla k oknu a hledala místo, které jí starý pán popsal. Zvedla oči od přívětivé vísky. Chvíli jí to trvalo, ale nakonec nad světýlky Three Pines uviděla tmavou skvrnu temnější než noc.

„Starý dům Hadleyových,“ zašeptala Madeleine.

Jeanne se otočila zpátky k osazenstvu bistra, které už spolu rozverně neklábosilo. Všichni tam teď seděli celí napjatí a ve střehu. Myrna zvedla skotskou a obrátila ji do sebe.

„Proč zlo?“ zeptala se Jeanne monsieur Béliveaua. „To je dost silné slovo, když se použije o nějakém člověku nebo místě.“

„Staly se tam hrozné věci,“ odpověděl prostě a obrátil se k ostatním, jako by u nich hledal podporu.

„To je pravda,“ přisvědčil Gabri. Vzal Oliviera za ruku, ale otočil se k Peterovi a Claře. „Mám pokračovat?“

Clara se podívala na Petera, ale ten jenom pokrčil rameny. Starý dům Hadleyových byl teď opuštěný, už řadu měsíců. Jenže Peter věděl, že není prázdný. Přinejmenším v něm nechal část sebe samého. Díkybohu ne ruku nebo nos nebo nohu, ale nehmotné věci, které mají přesto neuvěřitelnou váhu. Nechal tam svou naději a důvěru. Nechal v něm i svou víru. To málo, co měl, ztratil. Tam uvnitř.

Peter Morrow věděl, že starý dům Hadleyových je zlý. Kradl. Třeba životy. A přátele. Duše a víru. Ukradl mu nejlepšího kamaráda, Bena Hadleyho. Ta obluda na kopci kradla a vracela jen žal.

Jeanne Chauvetová došla zpátky ke krbu a přitáhla si židli blíž k nim, takže se konečně začlenila do jejich kroužku. Položila si lokty na hubená stehna a naklonila se dopředu. Clara si všimla, že jí oči září víc než za celý večer.

Všichni přátelé se pomalu otočili ke Claře. Zhluboka se nadechla. Ten dům ji strašil už od chvíle, kdy víc než před dvaceti lety jako Peterova mladá manželka poprvé přijela do Three Pines. Strašil ji a málem ji i zabil.

„Stala se tam vražda a únos. A pokus o vraždu. A bydleli tam vrazi.“ Claru překvapilo, jak vzdáleně ta slova znějí a jak jí to připadá dávno.

Jeanne přikývla a zahleděla se do žhavých uhlíků, které zvolna dohasínaly v topeništi.

„Rovnováha,“ řekla nakonec. „Dává to smysl.“ Vypadalo to, že se probrala, sedla si víc zpříma, jako by se přepnula do jiného módu. „Hned jak jsem přijela do Three Pines, cítila jsem to. Cítím to i dnes večer, přímo tady, právě teď.“

Monsieur Béliveau vzal Madeleine za ruku. Clara se přitiskla k Peterovi. Také Olivier, Gabri a Myrna se přisunuli blíž k sobě. Clara zavřela oči a snažila se vycítit to zlo, které vnímala Jeanne. Ale cítila jen –

„Mír,“ pousmála se Jeanne. „Od chvíle, kdy jsem přijela, jsem tu cítila velkou dobrotu. Šla jsem do toho kostelíka – Svatý Tomáš to je, myslím – dokonce ještě předtím, než jsem se ubytovala v penzionu, a v tichosti jsem si tam poseděla. Vyzařoval odtamtud klid a spokojenost. Tohle je stará ves se starou duší. Přečetla jsem si pamětní desky na stěnách kostela, podívala se na vitrážové okno. Tahle vesnice už poznala ztrátu, lidi umřeli dřív, než přišel jejich čas, při nehodách, ve válce, na nemoci. Three Pines není vůči ničemu z toho imunní. Ale podle všeho jste to přijali jako součást života a nezatrpkli jste. Ty vraždy, o kterých mluvíte – znali jste ty lidi?“

Všichni přikývli.

„A přece kvůli té hrozné zkušenosti nepůsobíte zahořkle, nesvazuje vás. Právě naopak. Vypadáte šťastně a pokojně. Víte proč?“

Zírali do ohně, do svých sklenic, na podlahu. Jak vysvětlíte štěstí? Spokojenost?

„Nechali jsme to být. Pustili jsme to ze sebe,“ řekla nakonec Myrna.

„Pustili jste to ze sebe,“ přikývla Jeanne. „Ale…“ Najednou úplně znehybněla a podívala se Myrně přímo do očí. Ne vyzývavě. Spíš úpěnlivě, jako by Myrnu snažně prosila, aby pochopila, co přijde. „Kam jste to pustili?“

„Kam jsme pustili co?“ zeptal se Gabri po minutě ticha.

„Náš žal,“ zašeptala Myrna. „Musel někam odejít.“

„To je pravda.“ Jeanne se na ni usmála jako na obzvlášť nadanou žákyni. „Jsme energie. Mozek, srdce, to všechno ovládají impulzy. Naše těla pohání jídlo přeměněné v energii. Přesně to jsou kalorie.“ Jeanne zvedla ruce a poplácala se po hubeném těle. „Tohle je ta nejúžasnější továrna, která vyrábí energii. Ale jsme i emocionální a spirituální bytosti a to je taky energie. Aury, vibrace, můžete tomu říkat jakkoli. Když vás popadne zlost,“ obrátila se k Peterovi, „copak necítíte, jak se třesete?“

„Mě zlost nepopadá,“ opáčil a zabodl jí do očí studený pohled. Těch řečí už měl právě tak dost.

„Teď se zlobíte, cítím to. Všichni to cítíme.“ Obrátila se k ostatním, ovšem ti to z loajality ke kamarádovi nekomentovali. Ale věděli, že má pravdu. Cítili jeho zuřivý vztek. Přímo z něj sálal.

Peterovi připadalo, že ho ta čarodějnice obviňuje neprávem, a cítil se zrazený vlastním tělem.

„To je přirozené,“ pokračovala Jeanne. „Vaše tělo prožívá silnou emoci a vysílá signály.“

„Je to pravda,“ přidal se Gabri a omluvně se obrátil k Peterovi. „Cítím tvůj vztek a poznám, že ostatní jsou celí nesví. Předtím jsem cítil štěstí. Všichni byli v pohodě. Nikdo mi to nemusel říkat. Copak tě to okamžitě nepraští do nosu, když vejdeš do místnosti plné lidí? Přece dokážeš vycítit, jestli tam panuje pohoda, nebo napětí.“

Gabri se rozhlédl a všichni přikývli, dokonce i monsieur Béliveau.

„U mě v obchodě se rychle naučíte odhadnout lidi. Jestli mají špatnou náladu, jsou rozrušení nebo jestli by mohli představovat hrozbu.“

„Hrozbu? Ve Three Pines?“ zeptala se Madeleine.

„Non, c’est vrai,“ připustil majitel koloniálu. „Nikdy se to nestalo. Ale pořád dávám pozor, jen pro jistotu. Dokážu vám to říct, hned jak vejdou dovnitř.“

„Ale poznáte to podle řeči těla a proto, že je znáte,“ namítl Peter. „To není energie.“ Zavibroval před ním rukama a hlas mu klesl do jízlivého tónu. Monsieur Béliveaua to umlčelo.

„Nemusíte tomu věřit,“ opáčila Jeanne. „Většina lidí tomu nevěří.“ Usmála se na Petera způsobem, který si vyložil jako blahosklonný. „Chleba puštěný po vodě,“ řekla nečekaně.

„Když vysíláme negativní energii, třeba hněv, přesně to se nám vrátí zpátky. Je to úplně jednoduché.“

Peter se rozhlédl po osazenstvu bistra. Všichni tuhle ženštinu, tu Jeanne, pozorně poslouchali, jako by těm jejím povídačkám věřili.

„Zmínila jste se o rovnováze,“ nadhodila Myrna.

„To je pravda. Příroda znamená rovnováhu. Akci a reakci. Život a smrt. Všechno je v rovnováze. Dává to smysl, že starý dům Hadleyových je kousek od Three Pines. Jedno vyvažuje druhé.“

„Co tím myslíte?“ zeptala se Madeleine.

„Myslí tím, že starý dům Hadleyových je temnotou k našemu světlu,“ opáčila Myrna.

„Three Pines je šťastné místo, protože necháváte svůj žal odejít. Jenže nejde daleko, jen kousek do kopce,“ dodala Jeanne.

„Do starého domu Hadleyových.“

Teď už to Peter ucítil. Kůže na pažích se mu stáhla a vlasy se mu zježily hrůzou. Všechno, co ze sebe vypouštěl, na sobě neslo jizvy, stopy po drápech. A mířilo to přímo ke starému domu Hadleyových. Byl plný jejich strachu, jejich žalu, jejich vzteku.

„Co udělat seanci tam?“ zeptal se monsieur Béliveau. Všichni se k němu pomalu otočili a zůstali na něj ohromeně zírat, jako by na ně promluvil krb, a ještě řekl tu nejnepravděpodobnější věc na světě.

„No já nevím,“ zavrtěl se neklidně Gabri.

Instinktivně se obrátili ke Claře. Aniž by o to žádala, stala se srdcem jejich společenství. Tahle drobná, baculatá žena ve středním věku představovala kombinaci vlastností, jaká je málokdy k vidění: byla citlivá, ale zároveň i velice rozumná. Teď vstala, popadla hrst kešu oříšků i skleničku se zbytkem skotské a přešla k oknu. Většina světel kolem návsi už zhasla. Vesnice Three Pines se uložila k spánku. Clara chvilku nasávala ten klid a pak jí oči doputovaly k černé díře nad nimi. Několik minut tam stála, upíjela, žvýkala a přemýšlela.

Bylo možné, že starý dům Hadleyových je plný jejich vzteku a žalu? Proto přitahoval vrahy? A duchy?

„Myslím, že bychom to měli udělat,“ řekla nakonec.

„Bože můj,“ protočil Peter oči.

Clara znovu zalétla pohledem k oknu. Bylo na čase dát tu zlobu spát.

ŠEST

Monsieur Béliveau otevřel Madeleine dveře u auta.

„Určitě tě nemám odvézt domů?“

„Ale ne, to zvládnu. Ty nervy jsou lepší, už jsem klidnější,“ zalhala. Srdce jí pořád bušilo a byla vyčerpaná. „Dovedl jsi mě bezpečně k autu. A medvědi tu nikde kolem nejsou.“

Vzal ji za ruku. Jeho kůže byla na omak suchá a tenká jako rýžový papír, ale stisk měl pevný. „Neublíží ti. Jsou nebezpeční, jen když se dostaneš mezi matku a medvídě. Na to si dej pozor.“

„Zapíšu si to do notýsku: ‚Nenaštvat medvědy.‘ Spokojený?“

Monsieur Béliveau se zasmál. Madeleine se ten zvuk líbil. Líbil se jí i ten muž. Zauvažovala, jestli by mu neměla říct svoje tajemství. Byla by to úleva. Otevřela pusu, ale pak ji zase zavřela. Měl v sobě stále takový smutek. Takovou laskavost. Nemůže mu to vzít. Ještě ne.

„Nechtěla bys zajít na kávu? Udělám bezkofeinovou.“ Vyprostila ruku z jeho jemného sevření.

„Musím jít, ale užila jsem si krásný den,“ řekla a naklonila se k němu, aby ho mohla políbit na tvář.

„Jen duchové nepřišli.“ Skoro to znělo, jako by mu to bylo líto. A také bylo.

Sledoval, jak se její červená koncová světla vzdalují nahoru po rue du Moulin, kolem starého domu Hadleyových a pak mizí z dohledu. Potom se otočil a vyrazil ke dveřím svého domku. Chůzi měl nějak pružnější, jako by lehce, téměř neznatelně nadskakoval. Probudilo se v něm k životu drobné semínko, o kterém byl přesvědčený, že je pohřbil spolu se svou ženou.

Myrna hodila do krbových kamen několik polen a zavřela litinová dvířka. Pak zmoženě prošla svým podkrovním bytem. Nohama v pantoflích šoupala po staré dřevěné podlaze, instinktivně se pohybovala od jednoho hadrového koberečku ke druhému, jako by plavec nejspíš putoval od jednoho ostrova k dalšímu, a cestou zhasínala světla. Půdní byt s odhalenými trámy a stěnami ze starých cihel se pomalu hroužil do tmy až na jedinou lampičku vedle velké, lákavé postele. Myrna odložila hrnek s horkou čokoládou a talíř čokoládových sušenek na starý stolek z borového dřeva a zvedla knížku. Ngaio Marshová. Myrna znovu pročítala klasiky. Naštěstí jich ve svém antikvariátu měla nekonečnou zásobu. Sama byla svým nejlepším zákazníkem. Vlastně ona a Clara, která do obchodu většinu těch starých detektivek dodala. S nohama opřenýma o hřejivou láhev s horkou vodou a přikrývkou přetaženou přes ramena začala Myrna číst. Zatímco upíjela čokoládu a uždibovala sušenky, uvědomila si, že už deset minut čte pořád stejnou stránku.

Myšlenkami bloudila někde jinde. Uvízla ve tmě mezi světly Three Pines a hvězdami.

Odile zasunula CD do přístroje a na hlavu si nasadila sluchátka.

Na tuhle chvíli čekala. Toužila po ní celých šest dnů, se vzrůstající nervozitou, jak se týden pomalu vlekl. Ne že by si neužívala každodenního života. Vlastně ji udivovalo, jaké má štěstí. Stále žasla nad tím, že se Gilles po svém nevydařeném manželství dal dohromady právě s ní. Byla do něj zamilovaná už na střední škole. Nakonec našla odvahu a pozvala ho na školní ples s dámskou volenkou, jen aby se jí dostalo odmítnutí, ale nechoval se k ní zle. Někteří kluci zlí byli, zvlášť k děvčatům jako Odile, ovšem Gilles ne. Ten byl vždycky milý. Pokaždé se na ni na chodbách usmíval a říkal jí bonjour, dokonce i když u toho byli jeho kamarádi.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nejkrutější měsíc.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.