Jojo Moyesová

Dívka, již jsi tu zanechal

Copyright © Jojo Moyes 2012

All rights reserved

Translation © 2015 by Lucie Mikolajková

ISBN 978-80-249-4307-7

Charlesovi, jako vždycky

1. ČÁST

1

St. Péronne

Říjen 1916

Zdálo se mi o jídle. O křupavých bagetách s panensky bílou střídkou, ještě horkých z trouby, o uleželém sýru, který skoro přetéká z talíře. O hroznech a švestkách navršených na míse, tmavých a aromatických, jak zavoní vzduchem. Zrovna jsem se chystala jednu si vzít, když mě má sestra zarazila. „Nech toho,“ zamumlala jsem. „Já mám hlad!“

„Sophie! Probuď se!“

Úplně jsem ten sýr cítila na jazyku. Ukousnu si pořádné sousto reblochonu, namažu si ho na kus toho teplého pečiva a zajím to hrozny. Už teď jsem měla v ústech tu pronikavě sladkou chuť a čichala tu lahodnou vůni.

Jenže pak mě sestřina ruka popadla za zápěstí a zastavila mě. Talíře začaly mizet, vůně se vytrácely. Sáhla jsem po nich, ale ony začaly praskat jako mýdlové bubliny.

„Sophie!“

„Co je?“

„Mají Auréliena!“

Převalila jsem se na bok a zamžikala. Sestra měla na hlavě bavlněný čepec, aby jí nebyla zima, stejný jako já. I v chabém svitu svíčky měla tvář zbělelou a oči v úleku vytřeštěné. „Mají Auréliena! Dole!“

V hlavě se mi začalo rozjasňovat. Zezdola se ozval mužský křik, který se rozléhal po kamenném nádvoří, a slepice v kurníku se rozkdákaly. V husté tmě se vzduch chvěl strašlivými úmysly. Prudce jsem se posadila, natáhla si župan a usilovně se snažila zapálit svíčku na nočním stolku.

Protáhla jsem se kolem sestry, doškobrtala k oknu a vyhlédla na dvůr. Ve světlech vozu jsem spatřila vojáky a svého mladšího bratra. Chránil si rukama hlavu a snažil se uniknout úderům pažbami pušek, jež na něj pršely.

„Co se děje?“

„Vědí o tom praseti!“

„Cože?“

„Monsieur Suel nás musel udat. Slyšela jsem od sebe z pokoje, jak křičí. Prý Auréliena odvedou, jestli jim neřekne, kde ho máme!“

„On jim nic nepoví,“ ujistila jsem ji.

Zaslechly jsme bratrův výkřik a bolestně sebou trhly. Skoro jsem svou sestru nepoznávala: vypadala o dvacet let starší než na svých čtyřiadvacet. Bylo mi jasné, že mám ve tváři stejnou hrůzu jako ona. Přesně tohohle jsme se celou dobu děsily.

„Mají s sebou i Kommandanta,“ zašeptala Hélène a hlas se jí zlomil zděšením. „Jestli ho najdou, všechny nás zatknou! Víš, co se stalo v Arrasu. Udělají z nás odstrašující příklad. A co bude s dětmi?“

Horečně jsem uvažovala, ale strach, že bratr něco prozradí, mi ochromoval mysl. Přehodila jsem si přes ramena šál, po špičkách se přikradla k oknu a vyhlédla na nádvoří. Jestliže tu je i Kommandant, nejspíš si vojáci nechtějí jen v opilosti vybít nespokojenost trochou vyhrožování a nějakou tou ranou: jsme v bryndě. Přítomnost velitele znamená, že jsme spáchali nějaký vážný zločin.

„Oni ho najdou, Sophie! Na to jim bude stačit chvilička.

A pak…,“ zvýšila Hélène v hrůze hlas.

V mysli se mi zatmělo. Zavřela jsem oči. A pak je otevřela. „Jdi dolů,“ přikázala jsem. „Tvrď, že nic nevíš. Zeptej se, co Aurélien provedl. Mluv s ním, zabav ho. Potřebuju jenom trochu času, než půjdou dovnitř.“

„Co chceš dělat?“

Popadla jsem sestru za paži. „Běž! Ale nic jim neříkej, rozumíš?

Všechno popři!“

Sestra zaváhala, ale pak se rozběhla chodbou, až za ní noční košile zavlála. Nevím, jestli jsem si kdy připadala víc sama než v těch pár vteřinách. Strach mi svíral hrdlo a osud mé rodiny ležel na mých bedrech. Vběhla jsem do otcovy pracovny, začala se přehrabovat v zásuvkách velkého psacího stolu a vyhazovat na podlahu jejich obsah – stará psací pera, útržky papíru, součástky z rozbitých hodin a prastaré účty. Konečně jsem našla, co jsem hledala, a v duchu děkovala Bohu. Pak jsem seběhla dolů, otevřela dveře do sklepa a seskákala po chladných kamenných schodech s takovou jistotou, že jsem ve tmě skoro ani nepotřebovala třepotavou zář svíčky. Zvedla jsem těžkou petlici na dveřích do zadního sklepa, který kdysi býval až po strop plný soudků piva a dobrého vína, odsunula prázdný sud a otevřela dvířka staré litinové pece.

Selátko, pořád ještě nedorostlé, na mě ospale zamrkalo. Zvedlo se na nožky, vykouklo na mě z pelechu ze slámy a zachrochtalo. Copak jsem vám o tom prasátku neřekla? Ukořistili jsme ho, když rekvírovali statek monsieur Girarda. Bylo to jako dar z nebes: v tom zmatku se jedno selátko zatoulalo od ostatních, která nakládali na korbu německého nákladního vozu, ale hned ho pohltily mohutné sukně stařenky Poilânové. Celé týdny jsme ho vykrmovali žaludy a zbytky jídla v naději, že vyroste dost na to, abychom si všichni mohli dopřát trochu masa. Pomyšlení na tu křupavou kůžičku, na to šťavnaté vepřové pozvedalo všem obyvatelům Le Coq Rouge v uplynulém měsíci ducha.

Venku znovu vyjekl můj bratr a pak se ozval sestřin hlas, slova se z ní sypala překotně a naléhavě, ale hned ji přerušil ostrý tón německého důstojníka. Prasátko na mě pohlédlo chytrýma, chápavýma očkama, jako by už vědělo, jaký ho čeká osud.

„Moc mě to mrzí, mon petit,“ zašeptala jsem,„ale vážně to jinak nejde.“ A sáhla jsem po něm.

Za pár chvil už jsem byla venku. Stačila jsem ještě probudit Mimi: řekla jsem jí jen, ať jde se mnou, ale že musí být zticha. Chudinka malá už toho za uplynulé měsíce viděla tolik, že poslouchala bez ptaní. Vzhlédla ke mně, spatřila, že držím v náruči jejího bratříčka, vyklouzla z postele a chytila se mě za ruku.

Vzduch už byl štiplavý v předtuše zimy a stále ještě lehounce voněl kouřem z ohně, který jsme si večer na chviličku zapálili. Skrze kamenný oblouk zadních dveří jsem zahlédla Kommandanta a zaváhala. Tohle nebyl Herr Becker, kterého už jsme znali a svorně jím opovrhovali. Tenhle muž byl štíhlejší, hladce oholený, nezúčastněný. I ve tmě bylo zřejmé, že se mu ve tváři zračí inteligence, nikoli zvířecká tupost, a já dostala strach.

Nový Kommandant zkoumavě hleděl do našich oken. Možná přemýšlel, jestli by tu nebylo lepší ubytování než na Fourrierově statku, kde přespávali němečtí důstojníci. Nejspíš věděl, že náš dům stojí trochu výš, a on by tak měl vyhlídku na celé město. Byly tu stáje a deset pokojů – pozůstatek z dob, kdy tenhle dům ještě býval prosperující hotel.

Hélène se choulila na kamenné dlažbě a chránila pažemi Auréliena.

Jeden z mužů zvedl pušku, ale Kommandant ho zadržel gestem ruky. „Vstaňte,“ nařídil. Hélène se před ním rychle odsunula nazpět. Zahlédla jsem její tvář, napjatou strachem.

Mimi mi při pohledu na svou matku stiskla ruku ještě pevněji a já jí stisk opětovala, i když jsem měla srdce až v krku. A pak jsem rázně vykročila ze dveří. „Co se to tu proboha děje?“ zazvonil nádvořím můj hlas.

Kommandant na mě pohlédl, překvapen mým tónem. Z klenuté brány do dvora proti němu vyšla mladá žena, za sukně se jí drželo jedno dítě s palcem v puse a druhé tiskla zavinuté k hrudi. Noční čepec jsem měla trochu nakřivo a bílá bavlněná noční košile už byla tak obnošená, že jsem ji na sobě skoro necítila. Modlila jsem se, aby si nevšiml, jak prudce mi buší srdce.

Promluvila jsem přímo na něj: „A za jaký údajný přečin nás vaši muži přišli ztrestat tentokrát?“

Tušila jsem, že od jeho poslední dovolené s ním žádná žena takhle nemluvila. Na dvoře se rozhostilo ohromené ticho. Bratr se sestrou se na zemi obrátili, aby na mě viděli; dobře věděli, jak takový projev vzdoru může dopadnout.

„A vy jste kdo?“

„Madame Lefèvrová.“

Bylo mi jasné, že očima hledá můj snubní prsten. Nemusel se namáhat: jako většina žen v našem kraji už jsem ho dávno vyměnila za jídlo.

„Madame, máme informaci, že nezákonně přechováváte hospodářské zvíře.“ Francouzštinu měl slušnou, což naznačovalo, že už na okupovaném území strávil nějakou dobu. Mluvil klidně. Neočekávané věci ho zjevně z míry nevyváděly.

„Zvíře?“

„Víme ze spolehlivého zdroje, že tu někde máte vepře. Je vám jistě známo, že podle nařízení se zadržování zvířat před úřady trestá vězením.“

Neuhnula jsem před jeho pohledem. „A já přesně vím, kdo vás o tom informoval. Byl to monsieur Suel, non?“ Do tváří se mi vehnala červeň. Vlasy zapletené do dlouhého copu, který mi visel přes rameno, jako by byly nabité elektřinou. Na šíji mi mravenčilo. Kommandant se obrátil k jednomu ze svých poskoků. Jeho postranní pohled mu prozradil, že mám pravdu.

„Monsieur Suel k nám chodí nejméně dvakrát za měsíc, Herr Kommandant, a snaží se nás přesvědčit, že vzhledem k nepřítomnosti našich manželů potřebujeme právě od něj útěchu. Jelikož jsme se rozhodly jeho údajné laskavosti nevyužít, oplácí nám pomluvami a ohrožuje nás.“

„Úřady by nejednaly, kdyby neměly informaci ze spolehlivého zdroje.“

„Řekla bych, že vaše návštěva to zrovna nepotvrzuje, Herr Kommandant.“

Věnoval mi neproniknutelný pohled. Prudce se otočil a vydal se ke dveřím do domu. Rozběhla jsem se za ním a málem zakopla o sukni, abych mu stačila. Věděla jsem, že už jen moje troufalá odpověď by se dala považovat za zločin. A přece jsem se v tu chvíli najednou přestala bát.

„Podívejte se na nás, pane veliteli. Vypadáme snad, jako když si pochutnáváme na hovězím, pečeném jehněčím nebo vepřových řízcích?“ Otočil se a oči mu sklouzly ke kostnatým zápěstím, jež mi vykukovala z rukávu županu. Jen za poslední rok jsem zhubla v pase o pět centimetrů.„Myslíte, že tu snad tloustneme a užíváme si hojnosti? Ze dvou tuctů slepic nám zbyly tři. Tři slepice, které milostivě smíme chovat a krmit, aby si vaši muži mohli brát všechna vejce. A my zatím přežíváme na stravě, kterou nám německé úřady povolí – žijeme z čím dál nižších přídělů masa a mouky a chleba z otrub, kterým bychom dříve nekrmili ani zvířata.“

Vešel do zadní chodby a na kamenné dlažbě se rozlehl klapot jeho podpatků. Zaváhal, pak došel k výčepu a vyštěkl jakýsi rozkaz. Odkudsi se vynořil voják a podal mu svítilnu.

„Nemáme žádné mléko pro děti, takže nám pláčou hlady, jsme nemocní z podvýživy. A vy si sem vtrhnete uprostřed noci, vyděsíte dvě ženy a ztlučete nevinného chlapce, chcete nás bít a vyhrožovat nám jen proto, že jste od jednoho podlého zpustlíka slyšel, že si tu děláme hody?“

Ruce se mi třásly. Dítě se mi v náruči zavrtělo a já si uvědomila, že jej z nesmírného napětí svírám příliš pevně. Poodstoupila jsem, upravila si přehoz na ramenou a tiše mu zabroukala. Pak jsem zvedla hlavu. Nedokázala jsem skrýt hořkost a hněv v hlase.

„Tak si to tu prohledejte, Herr Kommandant. Obraťte to tu vzhůru nohama a zničte i to málo, co ještě zničené není. Dejte prohledat i všechny hospodářské budovy, tedy alespoň ty, které vaši muži ještě úplně nevyklidili a nezabrali pro sebe. A až to bájné prase najdete, doufám, že si na něm vaši muži pochutnají.“

Hleděla jsem na něj o chviličku déle, než by byl možná čekal. Oknem jsem viděla, jak sestra otírá Aurélienovi rány svou sukní a snaží se zastavit krvácení. Nad nimi se tyčili tři němečtí vojáci.

Oči mi už přivykly tmě a já si uvědomila, že je Kommandant vyvedený z míry. Jeho muži se tvářili nejistě a čekali na jeho rozkazy. Mohl by jim nařídit, aby rozebrali náš dům až na nosné trámy a všechny nás pozatýkali jako trest za můj nečekaný výbuch. Ale já věděla, že myslí na Suela a říká si, jestli se náhodou nenechal obalamutit. Nevypadal jako muž, kterého by těšilo, že by někdo byl svědkem jeho omylu.

Když jsme kdysi s Édouardem hrávali poker, vždycky se smíchem říkával, že se proti mně nedá hrát, protože moje tvář nikdy neprozrazuje, co opravdu cítím. Teď jsem si přikázala mít jeho slova na paměti: tohle byla ta nejdůležitější hra mého života. Hleděli jsme s Kommandantem na sebe. Na okamžik jsem měla pocit, že se svět kolem nás utišil. Slyšela jsem rachot pušek daleko na frontě, sestřin kašel a škrábání našich ubohých vyzáblých slípek v kurníku. A pak se všechny zvuky vytratily a zbyli jsme jen my dva, dívali se jeden na druhého a oba vsázeli na svou pravdu. Přísahala bych, že jsem slyšela, jak mi buší srdce.

„Co je tohle?“

„Co?“

Pozdvihl svítilnu a bledě zlaté světlo matně ozářilo můj portrét, který Édouard namaloval krátce po naší svatbě, v prvním roce našeho manželství. Husté lesklé vlasy mi spadaly na ramena, pleť jsem měla jasnou a zářivou a hleděla jsem z obrazu s vyrovnaností zbožňované ženy. Před pár týdny jsem obraz vytáhla ze skrýše a oznámila sestře, že si nehodlám od Němců nechat diktovat, na co se ve svém domě smím dívat.

Zvedl svítilnu výš, aby si obraz mohl lépe prohlédnout. Nedávej ho sem, Sophie, varovala mě Hélène. Koleduješ si o potíže.

Když se ke mně konečně znovu obrátil, jako by od obrazu musel s námahou odtrhnout oči. Pohlédl mi do tváře a pak znovu na obraz. „To maloval můj manžel.“ Nevím, proč jsem měla potřebu mu to říct.

Možná to byla má jistota a spravedlivé rozhořčení. Možná ten zjevný rozdíl mezi dívkou na obraze a tou, která stála před ním. Možná to uplakané plavovlasé dítě u mých nohou. Je možné, že po dvou letech okupace už i Kommandanty unavovalo pronásledovat nás za malicherné prohřešky.

Ještě okamžik hleděl na obraz a pak sklopil oči.

„Myslím, že jsme se vyjádřili jasně, madame. My dva jsme spolu ještě nedomluvili. Ale dnes v noci už vás nebudu rušit.“

Všiml si stěží potlačeného překvapení v mé tváři a bylo zjevné, že ho to nějakým způsobem uspokojilo. Možná mu stačilo vědomí, že jsem na chvíli považovala svůj osud za zpečetěný. Tenhle muž byl chytrý a rafinovaný. Věděla jsem, že se před ním budu muset mít na pozoru.

„Vojáci!“

Jeho podřízení se otočili, jako vždy slepě poslušní, a já vyšla směrem k jejich vozu. Ve světle reflektorů byly vidět jen siluety jejich uniforem. Následovala jsem velitele a zastavila se přede dveřmi. Ještě jsem zaslechla, jak dává řidiči příkaz vrátit se do města.

Čekali jsme, až vojenské vozidlo zmizí na silnici. Reflektory si opatrně hledaly cestu mezi výmoly. Hélène se roztřásla. Vyškrábala se na nohy, ruku si tiskla na čelo, až jí zbělely kloubky prstů, a oči měla pevně zavřené. Aurélien stál rozpačitě vedle mě, za ruku držel Mimi a zjevně mu bylo trapně, že plakal jako dítě. Čekala jsem, až zvuk motoru v dálce úplně utichne. Vůz s kvílením přejel kopec, jako by i on protestoval.

„Neublížili ti, Auréliene?“ Sáhla jsem mu na hlavu. Povrchová zranění. A modřiny. Co je to za lidi, že se vrhnou na neozbrojeného chlapce?

Trhl sebou. „Nebolelo to,“ prohlásil. „Nebál jsem se jich!“

„Myslela jsem, že tě zatknou,“ vydechla sestra. „Myslela jsem, že nás zatkne všechny.“ Při pohledu na její výraz jsem dostala strach: vypadala, jako když stojí jen krůček nad ohromnou propastí. Otřela si oči, vynutila na tváři úsměv, sklonila se ke své dcerce a objala ji. „Hloupí Němci. Všechny nás pořádně vyděsili, co? Máma je taky hloupá, že se nechala tak vystrašit.“

Mimi se na matku jen tiše a vážně podívala. Někdy jsem si říkala, jestli se ještě vůbec někdy zasměje.

„Moc mě to mrzí. Ale už je to dobré,“ pokračovala Hélène.

„Pojďme dovnitř. Mimi, máme tam trošku mlíčka. Ohřeju ti ho.“ Otřela si ruce do zakrvácených šatů a vztáhla ke mně paže, aby si vzala miminko. „Nemám si vzít Jeana?“

Křečovitě jsem se roztřásla, jako by mi teprve teď došlo, jak moc jsem se předtím měla bát. Nohy jsem měla najednou slabé, jako by z nich vytekla všechna síla na dlažební kostky. „Ano,“ přisvědčila jsem, „asi bys měla.“

Sestra sáhla po dítěti, ale pak najednou slabě vykřikla. Zabalené tak úhledně v pokrývkách, že k němu noční vzduch skoro ani nepronikl, si hovělo prasátko a vystrkovalo růžový chlupatý rypáček.

„Jean spí nahoře,“ pronesla jsem. Opřela jsem se rukou o zeď, abych se udržela na nohou.

Aurélien nahlédl sestře přes rameno. Oba na sele vytřeštili oči.

„Mon Dieu!“

„Je mrtvé?“

„Omámené chloroformem. Vzpomněla jsem si, že měl papá jednu lahvičku v pracovně, ještě z dob, kdy sbíral motýly. Myslím, že se probere. Ale musíme ho schovat někde jinde, kdyby se vrátili. A ty víš, že se vrátí.“

Tu se Aurélien usmál, váhavě a nezvykle. Hélène se sklonila, aby uspaného čuníka ukázala Mimi, a obě se na sebe zazubily. Hélène mu opakovaně sahala na rypák a pak si pokaždé přitiskla ruku na tvář, jako by nemohla uvěřit, co má v náruči.

„A tys to prase celou dobu držela před jejich očima? Přišli sem a tys jim ho strčila až pod nos? A pak jsi jim ještě vynadala, že se vůbec objevili?“ vydechla nevěřícně.

„Strčila jim ho až pod rypák,“ ozval se Aurélien, který jako by najednou nabyl ztracené sebevědomí. „Cha! Strčilas jim ho pod rypák!“

Sesunula jsem se na dlažbu a dala se do smíchu. Smála jsem se, až jsem byla celá prochladlá, a nevěděla jsem, jestli se směju, nebo pláču. Můj bratr nejspíš dostal strach, že se mě zmocňuje hysterie. Popadl mě za ruku a opřel se o mě. Bylo mu čtrnáct: někdy se naparoval jako dospělý chlap, jindy až dětsky potřeboval útěchu. Hélène byla pořád ještě zamyšlená.„Kdybych to byla věděla…,“ přemítala.„Jak to, že jsi tak statečná, Sophie? Moje malá sestřička! Kdo to z tebe udělal? Když jsme byly malé, byla jsi jako myška. Jako myška!“

Sama jsem nevěděla.

A pak, když jsme se konečně vrátili do domu, Hélène začala ohřívat mléko a chudák Aurélien si šel umýt zbitý obličej, jsem se zastavila před portrétem.

Dívka, s níž se Édouard oženil, na mě hleděla s výrazem, který už jsem ani nepoznávala. Rozpoznal ho ve mně dřív než kdokoli jiný: zračilo se v něm poznání, ten úsměv vypovídal o uspokojení, vlastním i poskytnutém. Byla v něm hrdost. Když tenkrát jeho pařížští přátelé nemohli pochopit, proč se do mě zamiloval – do mě, pouhé prodavačky –, vždycky se jen usmál, protože už ho ve mně dávno viděl.

Nevím, jestli někdy pochopil, že ten výraz ve mně probudil až on.

Hleděla jsem na tu dívku a na pár vteřin jsem si vybavila, jaké to bylo jí být, jaké bylo nemít hlad ani strach a v hlavě mít jen lenošivé představy důvěrných chvil s Édouardem. Připomínala mi, že na světě stále ještě může být krása a že kdysi byl můj život plný jiných věcí než strachu, kopřivové polévky a zákazu vycházení – bývalo v něm umění, radost, láska. V tom výrazu jsem spatřila jeho. A pak mi došlo, co jsem právě udělala. Připomněl mi mou vlastní sílu, dovolil mi uvědomit si, že v sobě stále ještě mám bojovného ducha.

Až se vrátíš, Édouarde, slibuji ti, že zase budu tou dívkou, kterou jsi tenkrát namaloval.

2

Do oběda už o té příhodě s prasátkem vědělo skoro celé St. Péronne. Do výčepu v Le Coq Rouge proudily davy zákazníků, i když jsme jim nemohli nabídnout skoro nic než cikorkovou kávu – pivo nám dodávali jen zřídka a jinak jsme měli jen několik nezřízeně drahých láhví vína. Ohromilo nás, kolik lidí přišlo, jen aby nám popřáli dobrý den.

„A vy jste mu tedy dala co proto? Řekla jste mu, ať vypadne?“ Starý René se hihňal pod vousy, pevně se držel opěradla židle a po tváři mu tekly slzy smíchu. Už jsme mu to celé museli vyprávět čtyřikrát –a při každém opakování si to Aurélien o něco přikrášlil, takže teď už se na Kommandanta vrhl se šavlí a já přitom křičela:

„Der Kaiser ist Scheisse!“

Hélène zametala podlahu kavárny. Pousmály jsme se na sebe. Nevadilo mi to. V poslední době toho bylo ve městě jen málo k oslavování.

„Musíme si dávat pozor,“ začala Hélène, jakmile René s pozvednutím klobouku na pozdrav odešel. Dívaly jsme se za ním, jak jde kolem pošty, ale pak ho přemohl další záchvat veselí a on se musel zastavit, aby si otřel oči. „Už se to moc rozneslo.“

„Nikdo nic neřekne. Němce nemůže nikdo ani cítit,“ pokrčila jsem rameny. „A navíc by všichni rádi trochu vepřového. Těžko nás udají, ještě než dostanou svůj příděl.“

Nad ránem se prasátko nenápadně přestěhovalo k sousedům. Před několika měsíci Aurélien štípal ve sklepě staré pivní sudy, abychom měli dříví na zátop, a objevil přitom, že náš rozlehlý vinný sklep odděluje od sklepa Foubertových jen tenká stěna na šířku jedné cihly. S pomocí Foubertových jsme opatrně několik cihel odstranili a získali tak jakousi nouzovou únikovou cestu. Když tenkrát Foubertovi ukrývali v domě mladého Angličana, vtrhli k nim jednou za soumraku bez ohlášení Němci. Madame Foubertová předstírala, že důstojníkovým příkazům nerozumí, a mladík tak měl dost času proklouznout do sklepa a přelézt na naši stranu. Němci jim obrátili celý dům vzhůru nohama, hledali dokonce i ve sklepě, ale v chabém světle si nikdo nevšiml, že ve spárách mezi cihlami se podezřele nedostává malty.

Takový byl teď náš život: drobné rebelie, nepatrná vítězství, občasné příležitosti vysmívat se našim utlačovatelům – maličké loďky naděje na ohromném moři nejistoty, bídy a strachu.

„Takže už jste viděla toho nového Kommandanta?“ ozval se starosta od stolu u okna. Donesla jsem mu kávu a on mi pokynul, ať si přisednu. Často jsem si říkala, že pro něj je od zahájení okupace život nesnesitelnější než pro kohokoli jiného: musel neustále vyjednávat s Němci, aby zajistil pro město, co bylo potřeba, ale vojáci ho pravidelně brali jako rukojmí, aby je vzpurné obyvatelstvo poslouchalo.

„Nebyli jsme zrovna formálně představeni,“ podotkla jsem a postavila před něj šálek kávy.

Obrátil ke mně hlavu a pronesl tiše: „Herr Becker byl převelen zpátky do Německa, aby tam řídil zajatecký tábor. Vypadá to, že měl nějaké nesrovnalosti v účetnictví.“

„To mě nepřekvapuje. Je to jediný člověk v okupované Francii, který za dva roky zdvojnásobil svoji váhu,“ zažertovala jsem, ale ve skutečnosti jsem měla ohledně jeho odjezdu smíšené pocity. Na jednu stranu byl Becker surový a měl sklon k nepřiměřeným trestům, zřejmě z nejistoty a strachu, že by ho jeho muži mohli považovat za slabocha. Ale byl také až příliš hloupý – a slepý vůči četným projevům odporu ve městě –, než aby si dokázal vybudovat vztahy, které by mu pomohly.

„Tak co mu říkáte?“

„Novému Kommandantovi? Já nevím. Řekla bych, že by to mohlo být horší. Nepřevrátil nám dům vzhůru nohama, což by byl Becker nejspíš udělal, jen aby nám ukázal převahu. Ale…,“ svraštila jsem nos, „… je chytrý. Možná bychom měli být ještě opatrnější.“

„Jako vždycky mi mluvíte z duše, madame Lefèvrová.“ Usmál se na mě, ale jeho oči zůstaly vážné. Pamatovala jsem doby, kdy býval starosta veselý bouřlivák, proslulý svou dobrosrdečností: na každém shromáždění ve městě ho bylo nejvíc slyšet.

„Přijde něco tenhle týden?“

„Myslím, že bude trochu slaniny. A káva. Taky máslo, ale jen maličko. Snad dnes dostanu přesný rozpis přídělů.“

Oba jsme pohlédli z okna. Starý René právě došel ke kostelu. Zastavil se, aby prohodil pár slov s farářem. Nebylo těžké uhodnout, o čem se baví. Když se kněz rozesmál a René se už počtvrté ohnul smíchy, nedokázala jsem potlačit zachichotání.

„Máte nějaké zprávy o manželovi?“

Pohlédla jsem zpět na starostu. „Nevím nic od srpna, to mi přišla pohlednice. Byl někde poblíž Amiens. Moc toho nenapsal.“ Myslím na Tebe dnem i nocí, stálo na pohlednici jeho nádhernými klikyháky plnými kudrlinek. Záříš mi jako hvězda v tomhle světě plném šílenství. Dvě noci jsem pak obavami nespala, až Hélène podotkla, že „svět plný šílenství“ může zrovna tak znamenat svět, v němž je člověk nucen žít o černém chlebu tak tvrdém, že na něj musí jít se sekáčkem, a v troubě schovávat prasata.

„Mně psal nejstarší syn naposledy už skoro před třemi měsíci.

Blížili se zrovna ke Cambrai. Nálada je prý dobrá, říkal.“

„Doufám, že jim vydržela. A jak se daří Louise?“

„Děkuji za optání, není to tak zlé.“ Jeho nejmladší dcerka se narodila s obrnou. Neprospívala, směla jíst jen některé potraviny a ve svých jedenácti letech byla každou chvíli nemocná. O její zdraví se staralo celé město. Kdykoli někdo přišel k mléku nebo troše sušené zeleniny, obyčejně alespoň část skončila ve starostově domě.

„Až jí bude zase dobře, povězte jí, že se po ní Mimi ptala. Hélène pro ni šije panenku; bude vypadat přesně jako ta Mimina. Ptala se, jestli by nemohly být sestry.“

Starosta mě pohladil po ruce. „Vy jste na nás tak hodné. Děkuji Bohu, že jste se k nám vrátila, a přitom jste mohla zůstat v bezpečí v Paříži.“

„Pcha! Nikdo nezaručí, že za chvíli nebudou Němci pochodovat i po Champs-Élysées. A kromě toho jsem tu nemohla nechat Hélène samotnou.“

„Bez vás by to nepřežila. Stala se z vás skvělá mladá žena. Paříž na vás měla dobrý vliv.“

„To můj muž na mě má dobrý vliv.“

„Pak ho Bůh ochraňuj. Bůh ochraňuj nás všechny.“ Starosta se usmál, nasadil si klobouk a zvedl se k odchodu.

St. Péronne, v němž rodina Bessettových už po generace provozovala hotel Le Coq Rouge, bylo jedním z prvních měst, které na podzim roku 1914 padlo do německých rukou. Naši rodiče byli dávno mrtví, naši manželé na frontě, ale my s Hélène jsme byly odhodlané hotel nezavřít. Nebyly jsme jediné ženy, které se musely chopit mužské práce: místní obchody, statky i školu teď řídily téměř výhradně ženy, s pomocí starců a mladších chlapců. V roce 1915 už ve městě skoro žádní dospělí muži nezbyli.

V prvních měsících se nám dařilo dobře: městem projížděli francouzští vojáci a hned za nimi Britové. Jídla bylo ještě dost, vojskům vyhrávala do pochodu hudba a doprovázelo je volání slávy. Většina z nás pořád ještě věřila, že nanejvýš do pár měsíců bude po válce. Jen občas se objevily nějaké náznaky, jaké hrůzy se dějí jen sto mil od nás: darovali jsme jídlo belgickým uprchlíkům, kteří se tudy plahočili s majetkem naloženým na povozech. Někteří měli na nohou jen domácí trepky a na sobě stejné oblečení, v jakém byli vyhnáni z domovů. Někdy, když vanul vítr z východu, jsme v dálce zaslechli slabé dunění střelby. A přestože jsme věděli, že válka je blízko, jen málokterý obyvatel St. Péronne by věřil, že naše pyšné městečko bude mezi těmi, která ovládnou Němci.

Jak moc jsme se mýlili, nám ukázal rachot pušek jednoho tichého, studeného podzimního rána. Madame Fougèrová a madame Dérinová se jako každé ráno ve tři čtvrtě na sedm vydaly procházkou do boulangerie – a Němci je zastřelili, než stačily přejít náměstí.

Roztáhla jsem při tom rámusu závěsy a několik chvil mi trvalo, než jsem pochopila, co vidím: obě ženy, vdovy, které se přátelily už přes sedmdesát let, ležely mrtvé na chodníku, šátky na hlavách nakřivo, prázdné košíky převržené u nohou. Kolem nich se rozlila kaluž lepkavé krve v téměř dokonalém kruhu, jako by vyšla z jediného těla.

Němečtí důstojníci posléze prohlašovali, že po nich někdo střílel ze zálohy a že šlo pouze o odplatu. (To zjevně tvrdili v každé vsi, kterou obsadili.) Kdyby byli chtěli ve městě vyvolat vzpouru, nemohli k tomu poskytnout lepší záminku než vraždu těch dvou stařenek. Násilnostem však nebyl zdaleka konec. Němci zapalovali stodoly a odstřelili sochu starosty Leclerka. O čtyřiadvacet hodin později už pochodovali v útvaru po hlavní třídě, piklhaubny na hlavách jim zářily v chladném slunci a my stáli před domy a obchody a ve vyděšeném tichu je sledovali. Těm pár mužům, kteří ještě ve městě zbyli, nařídili vyjít z domů, aby je mohli spočítat.

Obchodníci a trhovci jednoduše zavřeli krámy a odmítli je obsluhovat. Většina z nás si dávno udělala zásoby jídla: věděli jsme, že můžeme přežít. Nejspíš jsme věřili, že tváří v tvář naší neústupnosti to vzdají a odpochodují někam jinam. Jenže potom Kommandant Becker vyhlásil, že obchodníci, kteří nebudou mít v běžné hodiny otevřeno, budou zastřeleni. A tak všichni zase otevřeli, jeden po druhém: boulangerie, boucherie, stánky na trhu a nakonec i Le Coq Rouge. Město se neochotně a z donucení vrátilo k životu, byť vzpurnému a nevlídnému.

Po roce a půl už se toho mnoho koupit nedalo. St. Péronne bylo odříznuto od všech sousedních měst, nedostávalo žádné zprávy a plně záviselo na nepravidelných dodávkách zásob, které občas doplnilo drahé zboží z černého trhu, bylo-li zrovna k dispozici. Někdy bylo těžko věřit, že svobodná část Francie ví o našem utrpení. Dobře tu jedli jen Němci; jejich koně (naši koně) se jen leskli zdravím a pochutnávali si na mleté pšenici, z níž bychom my správně měli péci chleba. Němci nám zplenili vinné sklepy a zkonfiskovali všechno jídlo vypěstované na našich statcích.

Ale nešlo jen o jídlo. Týden co týden se u někoho ozvalo obávané zabušení na dveře a vojáci mu strčili pod nos další seznam věcí, které hodlali zabavit: lžičky, záclony, talíře, pánve, přikrývky. Občas dokonce důstojník předem provedl inspekci, zjistil, co by se hodilo, a pak se vrátil se seznamem, na němž byly právě ony potřebné věci. Vystavovali nám úpisy, které bylo údajně možno směnit za peníze. Nikdo v St. Péronne ovšem neznal nikoho, kdo by opravdu dostal zaplaceno.

„Co to děláš?“

„Chci ho přestěhovat.“ Sundala jsem portrét a přemístila ho do tichého kouta, kde nebyl tolik na očích.

„Kdo to je?“ zeptal se Aurélien, když jsem obraz znovu pověsila a rovnala tak dlouho, dokud nevisel rovně.

„To jsem přece já!“ otočila jsem se k němu. „Copak mě nepoznáš?“

„Ach,“ zadíval se na obraz přimhouřenýma očima. Nechtěl mě urazit – ta dívka na obraze se opravdu nepodobala hubené vážné ženě s šedavou pletí a ostražitýma, unavenýma očima, která na mě každý den hleděla ze zrcadla. Snažila jsem se na ni moc často nedívat.

„To maloval Édouard?“

„Ano. Krátce potom, co jsme se vzali.“

„Nikdy jsem jeho obrazy neviděl. Je to… jiné, než jsem si představoval.“

„Co tím myslíš?“

„No – vypadá to zvláštně. Ty barvy jsou takové divné. Udělal ti na kůži zelené a modré fleky. Lidi přece nemají zelenou a modrou kůži! A podívej, jak je to nedbale namalované. Vždyť on přetahoval!“

„Pojď sem, Auréliene.“ Došla jsem k oknu. „Podívej se mi do tváře. Co vidíš?“

„Příšeru.“

Dala jsem mu jednu za ucho. „Ne! Podívej se – opravdu pořádně. Podívej se, jakou barvu má moje pleť.“

„Jsi prostě bledá.“

„Podívej se líp – pod oči, do jamky na krku. Nechci slyšet, co očekáváš, že uvidíš. Podívej se pořádně. A pak mi řekni, jaké barvy vidíš.“

Můj bratr se mi zahleděl na krk. Pak pomalu přejel očima po mé tváři. „Vidím modrou,“ připustil, „pod očima. Modrou a fialovou. A opravdu, na krku máš zelenou. A oranžovou. Alors, dojděte někdo pro doktora! Vždyť ty máš na tváři milion barev. Jsi jako klaun!“

„Všichni jsme klauni,“ řekla jsem.„Édouard to prostě vidí jasněji než ostatní.“

Aurélien seběhl ze schodů a utíkal se podívat do zrcadla, aby se mohl trápit nad vší tou modrou a fialovou, kterou na sobě nepochybně objeví. Ne že by snad teď potřeboval nějakou záminku. Byl zakoukaný nejméně do dvou dívek a trávil spoustu času tím, že si starou tupou břitvou po otci holil jemnou mladistvou pleť, aby uspíšil proces stárnutí.

„Je nádherný,“ pronesla Hélène a poodstoupila, aby se na portrét mohla lépe podívat. „Ale…“

„Ale co?“

„Není bezpečné ho tu takhle vystavovat. Když Němci vtrhli do Lille, spálili všechna umělecká díla, která jim připadala podvratná. Édouardův obraz je… hodně jiný. Jak můžeš vědět, že nám ho nezničí?“

Hélène se pořád strachovala. Bála se o Édouardovy obrazy, dělala si starosti o bratrovu prchlivou povahu; měla strach kvůli dopisům a deníkovým zápiskům, které jsem psala na útržky papíru a zastrkovala je do skulin v trámech. „Chci ho mít tady, kde na něj budu vidět. Neboj se – ostatní jsou v Paříži, v bezpečí.“

Netvářila se přesvědčeně.

„Chci tu nějaké barvy, Hélène, chci tu trochu života. Nechci se dívat na Napoleona nebo na otcovy hloupé obrázky truchlivých pejsků. A oni –“ pokývla jsem směrem ven k městské kašně, kde zrovna pokuřovali němečtí vojáci, kteří nebyli ve službě –, „oni mi nebudou diktovat, na co se ve svém vlastním domě můžu dívat!“

Hélène nade mnou zavrtěla hlavou, jako bych byla pošetilá naivka, k níž ale možná bude muset být shovívavá. A pak šla obsloužit madame Louvierovou a madame Durantovou, které sice často prohlašovaly, že moje cikorková káva chutná jako splašky, ale přesto přišly, aby si poslechly historku o selátku.

Tu noc jsme s Hélène spaly v jedné posteli, mezi námi Mimi a malý Jean. Dokonce i teď v říjnu byla někdy taková zima, až jsme měly strach, že je jednou najdeme v nočních košilkách zmrzlé na kost, a tak jsme se všichni choulili k sobě. Bylo už pozdě, ale já věděla, že sestra ještě nespí. Škvírou mezi závěsy prosvítala měsíční záře a já ve tmě rozeznala její oči, doširoka otevřené a upřené kamsi do dálky. Tušila jsem, že asi přemýšlí, kde je teď zrovna její muž, jestli je mu teplo, jestli je ubytovaný v domě podobném tomu našemu, nebo jestli mrzne někde v zákopu a upírá oči na tentýž měsíc.

Z dáli se ozvalo tlumené dunění – znamení, že se tam kdesi bojuje.

„Sophie?“

„Ano?“ Obě jsme jen tichounce šeptaly.

„Přemýšlíš někdy o tom, jaké to bude… jestli se už nevrátí?“ Ležela jsem ve tmě bez hnutí.

„Ne,“ zalhala jsem nakonec. „Protože já vím, že se vrátí. A nehodlám Němcům darovat ani minutku strachu.“

„Já na to myslím,“ zašeptala. „Někdy už skoro zapomínám, jak vlastně vypadá. Dívám se na jeho fotografii a vůbec nic se mi nevybavuje.“

„To proto, že se na ni díváš tak často. Někdy mám pocit, že čím víc se na fotografie díváme, tím víc se opotřebují.“

„Ale já si nevzpomínám vůbec na nic! Jak voní, jaký má hlas… Nevzpomínám si, jaké to je, když leží vedle mě. Jako by nikdy neexistoval. A pak mě napadne, co když je tohle konec? Co když se už nikdy nevrátí? Co když strávíme zbytek života takhle? Že se nebudeme moci ani hnout bez svolení mužů, kteří nás nenávidí? A já nevím… nevím, jestli zvládnu…“

Zvedla jsem se na lokti, sáhla přes Mimi a Jeana a uchopila sestru za ruku. „Ale zvládneš,“ ujistila jsem ji. „Jistěže zvládneš. Jean-Michel se vrátí a život se zase obrátí k lepšímu. Francie bude svobodná a všechno bude jako dřív. Lepší než dřív.“

Ležela mlčky. Roztřásla jsem se, když jsem teď vylezla zpod peřin, ale neodvážila jsem se ani pohnout. Děsilo mě, když sestra takhle mluvila. Jako by měla v hlavě samé hrůzy, s nimiž musela bojovat dvakrát urputněji než my ostatní.

Pak se ozvala tichým rozechvělým hláskem, jako by stěží potlačovala slzy. „Víš, když jsme se s Jean-Michelem vzali, byla jsem tak šťastná. Poprvé v životě jsem byla svobodná.“

Věděla jsem, jak to myslí. Náš otec nešel pro ránu daleko, ať už páskem nebo pěstmi. Celé město ho považovalo za toho nejlaskavějšího hostinského, příkladného občana: François Bessette, ten starý dobrák, vždycky připravený zavtipkovat a donést na stůl sklenku. Ale my s Hélène dobře věděly, jak prchlivou má povahu. Litovaly jsme jen, že matka zemřela dříve než on, takže si nemohla užít ani pár let bez jeho výbuchů.

„Je to… je to, jako bychom jen vyměnily jednoho tyrana za druhého. Někdy mám pocit, že budu už celý život jen někoho poslouchat. Vidím tě se smát, Sophie, vidím, jak jsi odhodlaná, jak jsi statečná, klidně si věšíš obrazy, křičíš na Němce, a vůbec nechápu, kde se to v tobě bere. Nevzpomínám si už, jaké to bylo, nemít strach.“

Ležely jsme beze slova. Cítila jsem, jak mi prudce buší srdce. Měla mě za nebojácnou. Ale mě nic neděsilo tolik jako sestřin strach. V uplynulých měsících nabyla jakousi nezvyklou křehkost, v koutcích očí se jí objevilo nové napětí. Stiskla jsem jí ruku. Ona můj stisk neopětovala.

Mimi se mezi námi zavrtěla a zakryla si tvář paží. Hélène se mě pustila a já ve tmě spatřila, jak se obrátila na bok a něžně zastrčila dcerce ruku zpátky pod peřinu. To gesto mě podivně uklidnilo a já si znovu lehla a přitáhla si peřinu až k bradě, abych se přestala třást.

„Maso,“ pronesla jsem do ticha.

„Cože?“

„Jen si to představ. Vepřové masíčko, s kůžičkou potřenou olejem a solí, upečené tak doměkka, až se ti rozpadá v puse. Pomysli na ty měkounké záhyby teplého bílého sádla, na to růžové masíčko, které budeš jemně trhat v prstech, možná s nakládanými jablky. Takhle si budeme pochutnávat, už za pár týdnů, Hélène. Představ si, jaká to bude dobrota!“

„Maso?“

„Ano. Maso. Kdykoli zakolísám, vzpomenu si na toho čuníka, na jeho tučný břich. Pomyslím na ta křehounká ouška, na ty šťavnaté kýty.“ Skoro jsem slyšela, jak se usmívá.

„Sophie, ty jsi blázen!“

„No tak, jen na to pomysli, Hélène. Nebude to nádhera? Umíš si představit, jak se bude Mimi tvářit, až jí po bradě poteče šťáva z vepřového? Jak bude spokojená, až bude mít plné bříško? Umíš si představit, jak bude šťastná, až si bude vyšťourávat ze zoubků kousky vepřové kůžičky?“

Proti své vůli se musela zasmát. „Nevím, jestli si ještě vůbec pamatuje, jak vepřové chutná.“

„Bude stačit málo, aby si vzpomněla,“ ujistila jsem ji. „Zrovna tak jako tobě bude stačit málo, aby sis vzpomněla na Jeana-Michela. Jednou zase vejde do dveří a ty se mu vrhneš kolem krku, ucítíš jeho vůni, on tě popadne kolem pasu a zase ho budeš znát tak dobře jako sebe samotnou.“

Skoro jsem viděla, jak se v myšlenkách rozveselila. Přiměla jsem ji vzpamatovat se. Malé vítězství.

„Sophie,“ zašeptala po chvíli, „myslíš někdy na milování?“

„Den co den,“ odtušila jsem.„Ještě častěji než na to prase.“ Nastalo kratičké ticho a pak jsme se obě začaly chichotat. A potom jsme se kdovíproč rozesmály tak, že jsme si musely přitisknout ruce na ústa, abychom neprobudily děti.

Věděla jsem, že se Kommandant vrátí. Jak se ukázalo, byl zpátky už čtvrtý den. Lilo jako z konve, našich pár zákazníků sedělo nad prázdnými šálky a nevidoucíma očima hleděli do zamlžených oken. Starý René a monsieur Pellier hráli v salonku domino. Mezi nohama jim ležel pejsek monsieur Pelliera – musel Němcům platit za to, že si ho může nechat. Každý den u nás vysedávala spousta lidí, jen aby nemuseli být o samotě se svým strachem.

Zrovna jsem chválila madame Arnaultové nový účes, který jí vytvořila moje sestra, když se prosklené dveře rozletěly a vstoupil Kommandant se dvěma důstojníky. V místnosti, kde až dosud panovala teplá, útulná nálada a zněl přátelský hovor, se náhle rozhostilo ticho. Vyšla jsem zpoza výčepu a otřela si ruce do zástěry.

Němci k nám do výčepu nechodili, jen když přišli něco zabavit. Měli raději bar Blanc na horním konci města, který byl větší a možná přívětivější. My jsme vždycky dávali jasně najevo, že u nás okupanti družnou společnost nenajdou. Přemýšlela jsem, co nám seberou tentokrát. Jestli přijdeme ještě o další šálky a talíře, budou se o ně naši zákazníci muset dělit.

„Madame Lefèvrová.“

Kývla jsem na něj. Cítila jsem na sobě pohledy všech přítomných hostů.

„Bylo rozhodnuto, že budete připravovat jídlo pro některé naše důstojníky. V baru Blanc není dost místa, aby se tam všichni nově příchozí mohli pohodlně najíst.“

Teď jsem si ho poprvé mohla pořádně prohlédnout. Byl starší, než se mi prve zdálo, nejspíš už mu bylo hodně přes čtyřicet, i když u vojáků se to dalo těžko poznat. Všichni vypadali starší, než doopravdy byli.

„Obávám se, že to nepůjde, Herr Kommandant,“ namítla jsem.

„Už víc než rok a půl v hotelu jídlo nepodáváme. Zásoby nám sotva stačí na to, abychom se uživili sami. Nemůžeme vařit jídla na úrovni, kterou vaši lidé vyžadují.“

„Toho jsem si samozřejmě vědom. Počínaje příštím týdnem budete dostávat potřebné suroviny. Očekávám, že z nich připravíte jídla vhodná pro důstojníky. Pokud jsem slyšel, býval tento hotel vyhlášený. Jistě to tedy nebude nad vaše schopnosti.“

Zaslechla jsem, jak se za mnou sestra zajíkla, a bylo mi jasné, že má stejné pocity jako já. Niterný strach z Němců v našem hotýlku zmírňovalo pomyšlení na to, co už nám měsíce nedalo spát: jídlo. Určitě zůstanou nějaké zbytky, kosti na vývar. Bude to tu vonět jídlem, tu a tam půjde uzmout nějaké to sousto, budou příděly navíc, tajně odřezané plátečky masa a sýra.

Ale nešlo to. „Nevím, jestli pro vás náš hostinec bude vhodný, Herr Kommandant. Nemůžeme vám zajistit žádné pohodlí.“

„To posoudím já, jestli se tu mí muži budou cítit pohodlně. Rád bych také viděl vaše pokoje. Možná tu některé důstojníky ubytuji.“

Starý René za mnou zamumlal: „Sacre bleu!“

„Beze všeho si pokoje prohlédněte, Herr Kommandant. Bohužel ale zjistíte, že vaši předchůdci nám tu toho moc nenechali. Postele, přikrývky, závěsy, dokonce i měděné trubky k umývadlům, všechno už je v německých rukou.“

Věděla jsem, že riskuji jeho hněv: v hostinci plném lidí jsem dala jasně najevo, že Kommandant netuší, co provádějí jeho vlastní muži, a že pokud jde o tohle město, má zcela mylné informace. Bylo však životně důležité, aby místní viděli, že se chovám zatvrzele a neústupně. Když k nám do výčepu budou chodit Němci, staneme se s Hélène terčem klepů a zákeřných pomluv. Bylo třeba, aby všichni viděli, že jsme se je snažily odradit, jak jsme jen mohly.

„Jak už jsem říkal, madame, to posoudím sám, jestli jsou ty pokoje vyhovující. Ukažte mi je, prosím.“ Pokynul svým mužům, aby zůstali ve výčepu. Věděla jsem, že dokud zase neodejdou, zůstane tu hrobové ticho.

Napřímila jsem se, pomalu vyšla na chodbu a sáhla přitom pro klíče. Cítila jsem na sobě pohledy celého sálu. Sukně mi při chůzi šustily kolem nohou a za mnou duněly velitelovy těžké kroky. Odemkla jsem dveře do hlavní chodby (všude jsem teď zamykala: nebylo výjimkou, že si francouzští zloději rádi pomohli k čemukoli, co už nezabavili Němci).

Tohle křídlo budovy bylo zatuchlé a vlhké – celé měsíce už sem nikdo nevkročil. Mlčky jsme vystoupali po schodech. Byla jsem vděčná, že zůstal několik kroků za mnou. Nahoře na podestě jsem se zastavila, počkala, až vyjde do chodby, a pak odemkla první pokoj.

Bývaly doby, kdy by mě byl pohled na hotel v tomhle stavu dohnal k slzám. Červený pokoj kdysi býval pýchou Le Coq Rouge: sestra i já jsme zde strávily svatební noc, starosta zde ubytovával vzácné hosty. Stávala tu ohromná postel s nebesy z temně rudé látky a z velikánského okna byl výhled do okrasné zahrady. Koberec byl z Itálie, nábytek pocházel z jednoho gaskoňského zámku, přehoz na posteli byl z šarlatového čínského hedvábí. Býval tu zlacený lustr a obrovský mramorový krb, kde pokojská každé ráno rozdělávala oheň, který hořel až do večera.

Otevřela jsem dveře a poodstoupila, aby Němec mohl vejít. Pokoj byl prázdný, jen v koutě stála židle, které chyběla jedna noha. Na prkenné podlaze chyběl koberec a byla zašedlá hustou vrstvou prachu. Postel i závěsy už byly dávno pryč: ukradli nám je jako první, hned poté, co zabrali město. Mramorový krb vybourali. Nevím ani proč, když ho nešlo použít nikde jinde. Myslím, že nám Becker chtěl jednoduše podkopat morálku, připravit nás o všechno krásné.

Kommandant vkročil do místnosti.

„Pozor, kam šlapete,“ varovala jsem ho. Sklopil oči a uviděl, co mám na mysli: v koutě spatřil místo, odkud se Němci vloni na jaře pokusili vytrhat prkna, aby měli dříví na zátop. Ale dům byl postavený opravdu bytelně a prkna přitlučená skutečně pevně: vzdali to po několika hodinách, během nichž se jim povedlo vylomit pouze tři dlouhá prkna. Zela tu po nich díra, otevřená jako ústa v protestu, v níž byly vidět stropní trámy spodního patra.

Kommandant chviličku jen hleděl na podlahu. Pak zvedl hlavu a rozhlédl se. Ještě nikdy jsem nebyla sama v místnosti s Němcem a srdce mi strachy bušilo jako o závod. Cítila jsem z něj slabou vůni tabáku, viděla jsem skvrny od deště na jeho uniformě. Hleděla jsem mu zezadu na šíji a posunula si klíče mezi prsty, abych ho mohla uhodit železnou pěstí, kdyby se na mě pokusil vrhnout. Nebyla bych první žena, která musela bojovat o svou čest.

Ale on se ke mně jen otočil. „Je to ve všech pokojích tak hrozné?“

„Ne,“ odtušila jsem, „ty ostatní jsou horší.“

Hleděl na mě tak dlouho, až jsem téměř zrudla. Avšak odmítla jsem se od něj nechat zastrašit. Neochvějně jsem mu pohled vrátila, dívala se na krátce zastřižené prošedivělé vlasy, pohlédla do téměř průsvitných modrých očí, které na mě hleděly zpod vojenské čepice. Stála jsem s bradou zdviženou a tvářila se bezvýrazně.

Konečně se otočil, prošel kolem mě a sešel po schodech do zadní chodby. Pak se prudce zastavil, vzhlédl k mému portrétu a dvakrát zamžikal, jako by si teprve teď všiml, že jsem ho přemístila.

„Pošlu někoho, aby vám oznámil, kdy máte čekat první dodávku jídla,“ pronesl. Rázně prošel dveřmi a vrátil se zpět do výčepu.

3

„Měla jste odmítnout.“ Madame Durantová mě píchla kostnatým prstem do ramene. Trhla jsem sebou. Na hlavě měla bílý krajkový čepec a přes ramena zapnutou modrou háčkovanou pelerínu. Kdo si stěžoval, že když k nám teď nechodí noviny, nemáme vůbec žádné zprávy, zjevně nikdy neměl tu čest s naší sousedkou.

„Cože?“

„Krmit ty Němce! Měla jste odmítnout.“

Ráno bylo mrazivé a já měla šál přetažený přes obličej. Stáhla jsem si ho, abych jí mohla odpovědět. „Tak odmítnout jsem měla? A co vy, madame, vy odmítnete, až se rozhodnou obsadit váš dům?“

„Vy a vaše sestra jste mladší než já. Máte sílu se jim postavit.“

„Bohužel ale nemám celý prapor střelců. Co byste navrhovala?

Abychom se zabarikádovali? Házeli po nich šálky a talířky?“ Když jsem jí otevírala dveře do obchodu, pořád ještě mi spílala.

V pekařství už to nevonělo jako v pekařství. Bylo tu pořád ještě teplo, ale vůně baget a croissantů už se dávno vytratila. Bylo mi z toho smutno pokaždé, když jsem vstoupila dovnitř.

„Říkám vám, já nevím, kam tahle země spěje. Kdyby váš otec viděl, že mu hotel obsadili Němci…“ Madame Louvierová už byla zjevně podrobně informována. Když jsem přistoupila k pultu, nesouhlasně na mě zavrtěla hlavou.

„Udělal by přesně totéž.“

Pekař, monsieur Armand, je umlčel. „Nemáte právo madame Lefèvrovou odsuzovat! Všichni jsme teď jen jejich loutky. Odsuzujete snad mě, madame Durantová, že pro ně peču chleba?“

„Jen si myslím, že není vlastenecké jim dělat pomyšlení.“

„To se vám lehko řekne, když na vás nikdo nemíří puškou!“

„A teď jich sem přijde ještě víc? Ještě víc nám jich vtrhne do spižíren, snědí nám jídlo, ukradnou zvířata… Povídám vám, že vůbec nevím, jak přežijeme zimu!“

„Jako jsme ji přežili vždycky, madame Durantová. S odevzdaností a dobrou náladou, a budeme se modlit, aby náš Pán těm Bošákům pořádně nakopal zadnice, pokud se to nepovede našim statečným chlapcům.“ Monsieur Armand na mě mrkl. „Tak co byste rády, dámy? Mám tu týden starý černý chléb, pět dní starý černý chléb a pak také trochu černého chleba blíže neurčeného stáří, zaručeně bez brouků.“

„Jsou dny, kdy si říkám, že nějaký ten brouk by se jako předkrm hodil,“ pronesla chmurně madame Louvierová.

„Tak to vám jich schovám plnou sklenici, milostpaní. Věřte mi, že někdy jich dostaneme v mouce, co hrdlo ráčí! Koláče, dorty, větrníky z brouků, všechno máme, díky německé štědrosti.“ Tomu jsme se všechny musely zasmát. Monsieur Armand by vyloudil člověku na tváři úsměv i v ten nejčernější den.

Madame Louvierová si se znechuceným výrazem uložila chléb do košíku. Monsieur Armanda to nijak neurazilo, tenhle výraz vídal stokrát denně. Pecny chleba byly tmavé, hranaté a lepkavé. Páchly trochu nakysle, jako by začaly plesnivět hned, co vyšly z pece. Chleba byl tak tuhý, že starší dámy musely často poprosit někoho mladšího, aby jim ho pomohl nakrájet. „Slyšeli jste,“ pronesla madame Louvierová, „že v Nouvionu prý přejmenovali všechny ulice?“

„Jak, přejmenovali?“

„Dali jim německé názvy místo francouzských. Monsieur Dinan dostal zprávu od syna. Víte, jak se teď u nich jmenuje Avenue de la Gare?“

Zavrtěli jsme hlavou. Madame Louvierová na okamžik zavřela oči, jako by se v duchu chtěla ujistit, že si to pamatuje správně.

„Bahnhoffstrasse,“ pronesla konečně.

„Bahnhof-co?“

„Věřili byste tomu?“

„Můj krám tedy přejmenovávat nebudou!“ zafuněl pobouřeně monsieur Armand. „Nebo jim já přejmenuju ty jejich zadky! To je pořád Brot tohle a Brot tamhleto… Tohle je boulangerie a stojí na rue des Bastides! Vždycky to tak bylo a vždycky to tak bude. Prý Bahnhof-cosi! K smíchu!“

„Ale to je hrůza!“ vyhrkla madame Durantová zděšeně. „Já německy vůbec neumím!“

Nechápavě jsme na ni hleděli.

„No, jak potom ve vlastním městě někam trefím, když nebudu vědět, jak se která ulice jmenuje?“

Přemohl nás takový záchvat smíchu, že jsme si nejprve vůbec nevšimli, jak se otevřely dveře. Ale pak celý krámek náhle utichl. Otočila jsem se a spatřila ve dveřích Liliane Béthunovou. Kráčela s hlavou vztyčenou a na nikoho ani nepohlédla. Tváře měla plnější než většina lidí ve městě, svěží pleť napudrovanou a vykroužená zdravíčka. „Bonjour,“ pronesla neadresně a sáhla do kabelky. „Dva bochníky, prosím.“

Voněla drahým parfémem, vlasy měla vyčesané a nakadeřené. Ve městě, kde byla většina žen příliš vyčerpaná nebo příliš chudá, než aby zvládly něco víc než běžnou péči o vzhled, vyčnívala jako třpytivý šperk. Ale můj pohled přitáhl její kabátek. Nemohla jsem od něj odtrhnout oči. Černý jako uhel, ušitý z toho nejjemnějšího perziánu a tlustý jako kožešina. Jemně se leskl novotou a drahotou a límec jí rámoval tvář, jako by její dlouhé hrdlo vystupovalo z černé melasy. Všimla jsem si pohledů ostatních žen a zaznamenala, jak jim ztuhly tváře, když po něm přejely očima.

„Jeden pro vás a jeden pro toho vašeho Němčoura?“ zamumlala madame Durantová.

„Říkala jsem dva, prosím.“ Obrátila se k madame Durantové.

„Jeden pro mě. A jeden pro mou dceru.“

Monsieur Armand se pro jednou ani neusmál. S očima upřenýma do její tváře sáhl pod pult, vytáhl dva pecny a masitými pěstmi jimi mrštil na pult. Ani je nezabalil.

Liliane mu podala bankovku, ale on si ji od ní nevzal. Chviličku počkal, než ji položí na stůl, a pak ji štítivě uchopil, jako by se z ní mohl něčím nakazit. Sáhl do pokladny a hodil před ni tři mince nazpět, než po nich stihla vztáhnout ruku.

Pohlédla na něj a pak na mince na pultě. „Drobné si nechte,“ utrousila. Vrhla na nás zuřivý pohled, popadla chléb a odkráčela.

„Že si vůbec dovolí…“ Madame Durantová byla nejšťastnější, když se mohla pobuřovat nad něčím jednáním. Naštěstí pro ni jí k tomu Liliane Béthunová v uplynulých měsících poskytovala nepřeberné příležitosti.

„No, taky musí jíst, jako všichni,“ poznamenala jsem.

„Každý večer chodí k Fourrierovým na statek. Každý večer! Pokaždé se plíží přes město jako zlodějka.“

„Má dva nové kabáty,“ přidala se madame Louvierová. „Ten druhý je zelený. Úplně nový, ze zelené vlny. Až z Paříže!“

„A boty! Kozinkové! Ty by se samozřejmě za bílého dne neodvážila nosit. Ví, že by ji zlynčovali.“

„Ale kdepak, tu ne. O tu se Němci postarají.“

„No, ale až odejdou, to bude všechno úplně jinak, že?“

„Nechtěla bych být v její kůži, ať už přes ni má kožich nebo ne.“

„Nemůžu ani vidět, jak si tu vykračuje a strká každému pod nos, jak se má dobře. Kdo si myslí, že je?“

Monsieur Armand se díval, jak mladá žena přechází přes náměstí. Pak se náhle usmál.„Já bych se tím netrápil, dámy. Ne všechno je pro ni tak růžové, jak by chtěla.“

Nechápavě jsme na něj pohlédly.

„Udržíte tajemství?“

Nevím, proč se vůbec obtěžoval ptát. Ty dvě stařeny by nedokázaly udržet pusu zavřenou ani na deset vteřin.

„Jaké?“

„No, řekněme, že někteří z nás už se postarají, aby se slečně Parádivé dostalo zvláštního zacházení, jaké by asi nečekala.“

„To nechápu.“

„Chleba pro ni dávám pod pult zvlášť. Jsou v něm jisté zvláštní přísady. Takové, jaké u mě v jiných chlebech zaručeně nenajdete.“ Obě ženy na něj vytřeštily oči. Neodvážila jsem se zeptat, co přesně má pekař na mysli, ale záblesk v jeho očích naznačoval několik možností, nad nimiž jsem se rozhodně nechtěla zamýšlet.

„Non!“

„Monsieur Armande!“ Obě se zatvářily pohoršeně, ale pak se začaly hihňat.

Udělalo se mi zle. Neměla jsem Liliane Béthunovou ráda, nelíbilo se mi, co dělá, ale tohle bylo odporné. „Já – musím už jít. Hélène potřebuje…“ Sáhla jsem po chlebu a spěchala zpátky do relativního bezpečí hotelu. Jejich smích mi ještě dlouho zněl v uších.

Následující pátek začaly chodit potraviny. Nejprve přišla vejce, dva tucty. Přivezl je mladý německý desátník, zakrytá bílou látkou, jako by doručoval kontraband. Potom tři koše chleba, bělounkého a čerstvého. Od toho dne v pekařství jsem už chleba moc nejedla, ale když jsem v rukou držela čerstvé bochníky, teplé a křupavé, chuť na ně mě skoro omámila. Auréliena jsem dokonce musela poslat nahoru, jak jsem se bála, že neodolá tomu pokušení a nějaké to sousto si ulomí.

Potom dorazilo šest slepic, ještě neoškubaných, a bedýnka se zelím, cibulí, mrkví a medvědím česnekem. A pak sklenice zavařených rajčat, rýže, jablka. Mléko, káva, tři velké hroudy másla, mouka, cukr. Spousty láhví vína z jihu. Každou dodávku jsme s Hélène přijaly beze slova. Němci nám předali formuláře, na nichž bylo pečlivě vyznačeno množství každé potraviny. Nebude možné jen tak něco ukrást: na tiskopisu stálo, že musíme přesně uvést množství surovin použitých do každého pokrmu. Nařizovalo se tam také, že všechny zbytky musíme naházet do vědra, aby je bylo možno použít jako krmení pro zvířata. Chtělo se mi uplivnout, když jsem to četla.

„Takže budeme vařit na dnešní večer?“ otázala jsem se desátníka s poslední dodávkou.

Nechápavě pokrčil rameny. Ukázala jsem na hodiny. „Dnes?“ Pak jsem ukázala na jídlo. „Kuchen?“

„Ja,“ přikývl horlivě. „Sie kommen. Acht Uhr.“

„V osm hodin,“ ozvala se za mnou Hélène. „Chtějí večeřet v osm.“

Naše večeře sestávala z krajíčku černého chleba, tenounce namazaného džemem, a k tomu trochu vařené červené řepy. Pečené kuře v troubě, kuchyně prostoupená vůní česneku a rajčat, to všechno mi připadalo jako obzvlášť rafinované mučení. Ten první večer jsem se bála i si jen olíznout prsty, i když pohled na to, jak z nich stéká rajčatová šťáva nebo jsou ulepené od jablek, představoval nesmírné pokušení. Válela jsem těsto, loupala jablka a několikrát u toho málem touhou omdlela. Mimi, Auréliena a Jeana jsme museli zahnat nahoru, odkud se pak ozývalo nesouhlasné kvílení.

Nechtěla jsem vařit pro Němce vybranou večeři. Ale neposlechnout jsem se bála. Kdykoli jindy bych si možná pohled na všechno to jídlo užila, pomyslela jsem si, když jsem tahala pečená kuřata z trouby a podlévala je prskající horkou šťávou. Možná by mě těšila možnost se na něj alespoň podívat, přičichnout k němu. Ale toho večera to nešlo. Když domovní zvonek ohlásil příchod důstojníků, hladový žaludek se mi svíral v křečích a na kůži mi vyrazil hladový pot. V tu chvíli jsem Němce nenáviděla tolik jako nikdy předtím a nikdy potom.

„Dobrý večer, madame.“ Kommandant vstoupil jako první. Smekl promoklou čepici a gestem nařídil svým důstojníkům, aby udělali totéž.

Otřela jsem si ruce do zástěry a nevěděla, co říct. „Dobrý večer, Herr Kommandant,“ pronesla jsem s bezvýraznou tváří.

Bylo tu teplo: Němci nechali poslat tři koše dřeva, abychom mohly rozdělat oheň. Muži si sundávali čepice a šály, větřili vůni jídla a nedočkavě se usmívali. Vzduch byl prosycený vůní kuřete pečeného v rajčatové omáčce s česnekem.„Myslím, že budeme jíst hned,“ pronesl Kommandant a pohlédl ke kuchyni.

„Jak si přejete,“ odtušila jsem. „Dojdu pro víno.“

Aurélien už otevřel v kuchyni několik láhví. Teď zamračeně vyšel z kuchyně se dvěma láhvemi v rukou. Trýzeň dnešního večera ho rozrušila snad nejvíc z nás. Když jsem pomyslela na výprask, který od Němců dostal, na jeho mládí a vznětlivost, zmocnil se mě strach, že způsobí nějaké potíže. Vytrhla jsem mu láhve z ruky. „Běž vyřídit Hélène, že může začít nosit na stůl.“

„Ale –“

„Běž!“ zahartusila jsem na něj. Vyšla jsem zpoza baru a začala nalévat víno. Nosila jsem sklenice na stůl a na nikoho se nedívala, ale cítila jsem, jak se dívají oni na mě. Jen se podívejte, říkala jsem jim v duchu. Jen další vyhublá Francouzka, kterou jste vyhladověli až k poslušnosti. Doufám, že vás při pohledu na mě přejde chuť k jídlu. Sestra začala nosit talíře a ozvalo se pochvalné mručení. Za pár minut už se všichni spokojeně ládovali, příbory cinkaly o talíře a ozývaly se výkřiky v cizím jazyce. Chodila jsem s naloženými talíři sem a tam a snažila se nevdechovat lahodné vůně, nedívat se na pečené masíčko, které se mastně lesklo vedle zářivě barevné zeleniny. Konečně jsme všechny obsloužily. Zůstaly jsme s Hélène stát za barem a Kommandant pronesl jakýsi dlouhatánský přípitek v němčině. Nedokážu ani vypovědět, jaký to byl pocit, slyšet v našem domě jejich hlasy, dívat se, jak si pochutnávají na jídle, které jsme tak pečlivě připravily, jak si užívají, smějí se a popíjejí. Já je tu posilňuji, pomyslela jsem si zoufale, a můj milovaný Édouard možná zatím někde padá hlady. Při tom pomyšlení, nejspíš ještě umocněném hladem a vyčerpáním, se mě na okamžik zmocnilo zoufalství. Z hrdla se mi vydral tichounký vzlyk. Hélène mě chytila za

ruku a stiskla ji. „Běž do kuchyně,“ zašeptala.

„Já –“

„Běž do kuchyně. Doliju jim sklenice a přijdu za tebou.“ Pro jednou jsem sestru poslechla.

Jedli už hodinu. Seděly jsme s Hélène mlčky v kuchyni, vyčerpané a ponořené do zmatených myšlenek. Zvedly jsme oči, kdykoli jsme zaslechly výbuch smíchu či hlučný výkřik. Bylo těžké pochopit, co to všechno znamená.

„Mesdames.“ Ve dveřích kuchyně se objevil Kommandant. Spěšně jsme se zvedly. „Jídlo bylo vynikající. Doufám, že bude stejně dobré i napříště.“

Hleděla jsem do země.

„Madame Lefèvrová?“ Neochotně jsem zvedla oči.

„Jste bledé. Není vám špatně?“

„Nic nám není.“ Polkla jsem. Jeho pohled mě pálil. Hélène vedle mě sepjala prsty zarudlé od nezvykle horké vody.

„Madame, najedly jste se, vy a vaše sestra?“

Myslela jsem, že mě zkouší. Že kontroluje, zda jsme do puntíku dodržely, co stálo v těch zatracených formulářích. Myslela jsem, že si teď zváží všechny zbytky, aby se ujistil, že jsme si neuzobly ani slupičky z jablek.

„Nedotkly jsme se ani zrníčka rýže, Herr Kommandant,“ skoro jsem vyštěkla. To s člověkem udělá hlad.

Zamžikal. „Ale to byste měly. Nemůžete přece pořádně vařit, když se samy nenajíte. Co zbylo?“

Nedokázala jsem se ani pohnout. Hélène ukázala na pekáč na kamnech. Byly v něm čtyři kuřecí čtvrtky, které jsme udržovaly teplé, kdyby si jeho muži chtěli přidat.

„Tak se posaďte a najezte se.“

Nemohla jsem uvěřit, že nás nechce nachytat.

„To je rozkaz,“ dodal. Skoro se přitom usmíval, ale mně to vtipné nepřipadalo. „Opravdu. Jen se najezte.“

„Mohly bychom… bylo by možné, abychom daly něco i dětem?

Už dávno neměly maso.“

Trochu se zamračil, jako by nechápal, co říkám. V tu chvíli jsem ho nenáviděla. Nenáviděla jsem svůj hlas, jímž jsem prosila Němce o zbytky jídla. Ach Édouarde, blesklo mi hlavou. Kdybys mě jen teď slyšel.

„Najezte se všichni,“ pronesl úsečně. Otočil se a odešel. Seděly jsme bez hlesu a jeho slova nám zněla v uších. Pak si

Hélène podkasala sukně a letěla po schodech do patra, brala je po dvou. Už celé měsíce jsem ji neviděla hýbat se tak rychle.

Za pár vteřin byla zpátky, v náruči Jeana ještě v noční košilce, a před sebou hnala Auréliena a Mimi.

„Je to pravda?“ vydechl Aurélien. S pootevřenými ústy zíral na porce kuřete.

Dokázala jsem jen přikývnout.

Vrhli jsme se na toho nešťastného ptáka jako supi. Moc ráda bych vám řekla, že jsme se se sestrou chovaly jako dámy, že jsme jen delikátně uždibovaly, jak to dělají Pařížanky, že jsme při jídle vybraně konverzovaly a po každém soustu si otřely ústa ubrouskem. Jenomže my se na to jídlo vrhly jako divoši. Trhaly jsme maso prsty, rukama si nabíraly plné hrsti rýže, hltaly s otevřenými ústy a divoce sbíraly každičký drobeček, který upadl na stůl. Už jsem se nestarala o to, že je to možná od Kommandanta nějaká léčka. V životě jsem si na ničem tak nepochutnala jako na tom kuřeti. Chuť česneku a rajčat se mi rozlila v ústech jako dávno zapomenuté blaho, nos se mi plnil vůněmi, které bych mohla čichat věčně. Při jídle nám unikaly z úst tiché poživačné zvuky, primitivní a nespoutané. Malý Jean se chichotal a pomatlal si tvářičku šťávou. Mimi se zakousla do kuřecí kůžičky a s hlučným potěšením si olízla omastek z prstů. Já a Hélène jsme jedly mlčky a pořád jsme se staraly, aby děti měly dost.

Když už nezbylo ani sousto, každá kostička byla dokonale ohlodaná a na podnosech nezůstalo ani zrníčko rýže, zůstali jsme sedět a hleděli jeden na druhého. Z výčepu jsme slyšeli, jak se Němci po vypitém víně baví stále hlasitěji. Občas se ozval výbuch smíchu. Otřela jsem si rukou ústa.

„Tohle nesmíme nikomu říct,“ ozvala jsem se a šla jsem si opláchnout ruce. Připadala jsem si jako opilec, který náhle prudce vystřízlivěl. „Možná už se to nebude opakovat. A my musíme dělat, jako by se to nikdy nestalo. Jestli někdo zjistí, že jsme jedli německé jídlo, budou nás mít za zrádce.“

Obě jsme upřeně pohlédly na Mimi a Auréliena a snažily se jim dát najevo, jak vážně to myslíme. Aurélien přikývl. Mimi také. Myslím, že by v tu chvíli souhlasili i s tím, že už nikdy nepromluví jinak než německy. Hélène popadla utěrku, namočila ji a začala oběma nejmladším dětem otírat pusu od zbytků jídel. „Auréliene,“ řekla potom, „vezmi je nahoru a ulož je do postele. My tu sklidíme.“

Moje obavy Auréliena netrápily. Usmíval se. Hubená mladistvá ramena se mu poprvé za dlouhé měsíce uvolnila, a když bral Jeana do náruče, začal by si snad i pískat, kdyby mohl. „Nikomu ani slovo,“ varovala jsem ho.

„Já vím,“ odsekl tónem čtrnáctiletého vševěda. Malý Jean už se mu na rameni uvolnil a očka se mu klížila – první pořádné jídlo po mnoha měsících ho vyčerpalo. Všichni tři zase zmizeli v patře. Zaslechla jsem z horní podesty jejich smích a zabolelo mě srdce.

Němci odešli někdy po jedenácté. Už skoro rok platil večerní zákaz vycházení, a když se dny začaly krátit a my neměly svíčky ani karbidové lampy, zvykly jsme si s Hélène chodit brzo spát. Už od začátku okupace se výčep zavíral v šest hodin a my už celé měsíce nebyly takhle dlouho vzhůru. Po tom dlouhém hladovění nám v žaludcích kručelo šokem z tolika vydatného jídla. Všimla jsem si, jak sestře začaly při drhnutí pánví podklesávat nohy. Sama jsem nebyla až tak unavená, a v mysli mi navíc neustále probleskovaly vzpomínky na to šťavnaté kuřecí: jako by se nějaké dávno odumřelé nervy probudily k životu. Pořád ještě jsem cítila tu vůni a měla na jazyku jeho chuť. Vpálily se mi do mysli jako maličký, zářivý klenot.

Ještě jsme nestihly všechno uklidit, ale já poslala Hélène nahoru. Odhrnula si vlasy z tváře. Bývala tak krásná, sestřička moje. Při pohledu na to, kolik jí válka přidala let, jsem si připomněla svou vlastní tvář a napadlo mě, jak mě asi uvidí můj muž.

„Nechci tě s nimi nechávat o samotě,“ namítla.

Zavrtěla jsem hlavou. Neměla jsem strach: byli v mírumilovné náladě. Dobře najedeného mužského jen tak něco nerozvášní. Trochu sice popíjeli, ale láhví vína bylo jen tolik, že to každému stačilo tak na tři sklenice – takové množství v nich žádné nežádoucí pudy neprobudí. Bůh ví, že nám toho otec mnoho nepředal, ale naučil nás, kdy je třeba se bát. Stačil mi pohled na cizího muže, abych si všimla, jak mu ztuhla čelist nebo lehounce zúžil oči – známka toho, že vnitřní napětí každou chvíli přeroste ve výbuch násilí. Navíc jsem tušila, že by Kommandant něco takového nestrpěl.

Zůstala jsem v kuchyni a pokračovala v uklízení, až mě šoupání židlí po podlaze upozornilo, že odcházejí. Vyšla jsem do výčepu.

„Už můžete zavřít,“ oznámil mi Kommandant. Usilovně jsem se snažila netvářit se popuzeně. „Mám vám od svých mužů vyřídit poděkování za tak vynikající jídlo.“

Pohlédla jsem na ně a lehounce pokývla. Nechtěla jsem, aby si Němci mysleli, že jsem snad vděčná za jejich poklony.

Zjevně nečekal odpověď. Nasadil si čepici a já sáhla do kapsy a podala mu stvrzenky za jídlo. Pohlédl na ně a trochu podrážděně mi je strčil zpátky. „O tohle já se nestarám. Dejte to vojákům, až vám zítra donesou jídlo.“

„Désolée,“ omluvila jsem se, i když jsem to samozřejmě věděla. V nějakém škodolibém koutku duše jsem ho aspoň na chviličku toužila veřejně degradovat na obyčejného provianťáka.

Dívala jsem se, jak si navlékají kabáty a nasazují čepice. V některých ještě zjevně zbyly pozůstatky dvorného chování a zastrčili po sobě židle, jiní se zvedli bezohledně, jako by měli všude právo chovat se jako doma. A máme to, pomyslela jsem si. Zbytek války strávíme vařením pro Němce.

Na okamžik mě napadlo, že jsme možná měly jídlo zkazit, že jsme se neměly tak snažit. Ale matka nám vždycky vštěpovala, že je hřích špatně uvařit jídlo. Ať už jsme se zachovaly nemorálně či proradně, věděla jsem, že na ten večer a na to pečené kuře nikdy nezapomeneme. Z pomyšlení, že příště zase možná něco zbude, se mi zatočila hlava.

V tu chvíli jsem si všimla, že se Kommandant dívá na můj obraz. Vzpomněla jsem si na sestřina slova a zmocnil se mě náhlý strach. Ano, ten portrét vypadal velmi podvratně: barvy svítily ve vybledlé místnosti až příliš živě a zářivá dívka působila svéhlavě a sebevědomě. Teď mi připadalo, že jako by se jim skoro vysmívala.

Nespouštěl z obrazu oči. Jeho muži za ním začali odcházet a prázdným náměstím se rozlehly jejich hlučné, drsné hlasy. Kdykoli se dveře otevřely, trochu jsem se zachvěla.

„Vypadá úplně jako vy.“

Ohromilo mě, že si toho všiml. Nechtěla jsem mu přitakat. Že mě v té dívce poznal, mezi námi vytvářelo jakousi důvěrnost. Sepjala jsem ruce tak pevně, až mi zbělely kloubky prstů.

„Ano. No, je to už dávno.“

„Trochu mi ten styl připomíná… Matisse.“

To mě tak překvapilo, že jsem odpověděla bez rozmýšlení.

„Édouard u něj studoval, na Académie Matisse v Paříži.“

„O té jsem slyšel. Nesetkala jste se někdy s malířem jménem Hans Purrmann?“ Zřejmě jsem sebou polekaně škubla, protože se po mně krátce ohlédl. „Velmi obdivuji jeho dílo.“

Hans Purrmann. Académie Matisse. Z těch slov, jež vyšla z úst německého Kommandanta, se mi zatočila hlava.

Přála jsem si, aby už se sebral a šel. Nechtěla jsem, aby o nich mluvil. To byly moje vzpomínky, drobné dárečky, jimiž jsem se mohla těšit ve dnech, kdy mě už život příliš zmáhal. Nechtěla jsem, aby mi nějaký Němec pošpinil nejšťastnější dny mého života ledabyle troušenými poznámkami.

„Herr Kommandant, musím tu uklidit. Kdybyste mě laskavě omluvil.“ Začala jsem na sebe skládat talíře a sbírat skleničky. Ale on se ani nehnul. Cítila jsem, jak jeho oči spočinuly na obrazu, jako by se díval přímo na mě.

„Už je to dlouho, co jsem si s někým mohl popovídat o umění,“ pronesl jakoby k portrétu. Konečně si založil ruce za zády a obrátil se zase ke mně. „Uvidíme se zítra večer.“

Nemohla jsem se na něj ani podívat. „Dobrou noc, Herr Kommandant,“ řekla jsem s rukama plnýma nádobí.

„Dobrou noc, madame.“

Když jsem se konečně dostala nahoru, našla jsem Hélène spát nepřikrytou na peřině, pořád ještě v šatech, v nichž předtím vařila. Uvolnila jsem jí korzet, zula boty a přikryla ji. Pak jsem si vlezla do postele, ale v hlavě se mi honily a vířily myšlenky až do rozbřesku.

4

Paříž, 1912

„Mademoiselle!“

Vzhlédla jsem od pultu s vystavenými rukavicemi a přibouchla prosklenou vitrínu. V ohromném atriu, které tvořilo ústřední obchodní plochu La Femme Marché, se klapnutí víka úplně ztratilo.

„Mademoiselle! Tady? Můžete mi prosím poradit?“

Byla bych si ho všimla, i kdyby na mě nekřičel. Byl vysoký a mohutný, vlnité vlasy mu spadaly až k uším v prudkém kontrastu s kratince zastřiženými účesy pánů, kteří k nám obvykle chodívali. Rysy tváře měl výrazné a velkorysé – takové by můj otec odbyl slovem paysan. Pomyslela jsem si, že vypadá jako kříženec římského císaře s ruským medvědem.

Došla jsem k němu a on ukázal na vystavené šátky. Oči však upíral na mě. Vlastně ze mě nespouštěl pohled tak dlouho, až jsem se ohlédla v obavě, že si toho moje nadřízená, madame Bourdainová, všimne.„Potřebuju, abyste mi vybrala nějaký šátek,“ pronesl.

„Jaký šátek by to měl být, monsieur?“

„Dámský šátek.“

„A mohu se zeptat, jakou má dáma barvu vlasů a odstín pleti?

Nebo snad dává přednost určitému druhu látky?“

Pořád se na mě upřeně díval. Madame Bourdainová zrovna obsluhovala jakousi ženu v klobouku zdobeném pavím peřím. Kdyby byla vzhlédla od pleťových krémů, spatřila by, jak mi zrůžověly uši.

„Co bude slušet vám,“ opáčil a dodal: „Je jako vy.“

Opatrně jsem se začala probírat hedvábnými šátky a pleť mi hořela čím dál víc. Vytáhla jsem jeden ze svých oblíbených: lehounký jako pírko, leskle modrý. „Tahle barva sluší skoro každému,“ navrhla jsem.

„Ano… ano! Přidržte si ho u tváře,“ požádal mě. „Tady,“ a ukázal si na klíční kost. Pohlédla jsem na madame Bourdainovou. Měly jsme přesné předpisy, jak moc důvěrně se smíme k zákazníkům chovat, a nebyla jsem si jistá, jestli povolují přitisknout si šátek na holý krk. Ale on vyčkával. Zaváhala jsem, ale pak jsem pozvedla šátek a přidržela si ho u tváře. Prohlížel si mě tak dlouho, že jsem měla pocit, jako by celé patro někam zmizelo.

„To je ono. Krása. No vida!“ prohlásil a sáhl do kapsy kabátu pro peněženku. „To nebyl těžký nákup.“

Zazubil se na mě a já mu bezděčně úsměv vrátila. Možná to bylo jen z úlevy, že na mě konečně přestal zírat.

„Nevím, jestli –“ Začala jsem mu balit šátek do hedvábného papíru a rychle sklopila hlavu, když se objevila vedoucí.

„Vaše prodavačka odvedla prvotřídní práci, madame,“ zaburácel muž. Úkosem jsem na ni pohlédla; bylo mi jasné, že jí jeho poněkud zanedbaný zevnějšek nejde dohromady s vyjadřováním, jaké bývá obvyklé u těch nejbohatších.„Měla byste ji povýšit. Má vkus!“

„Snažíme se, aby naše prodavačky vždy pracovaly ke spokojenosti zákazníků, monsieur,“ odvětila vyrovnaně.„Doufáme ovšem, že díky kvalitě našeho zboží budou spokojeni pokaždé. Budou to dva franky čtyřicet.“

Podala jsem mu balíček a dívala se za ním, jak se pomalu proplétá nabitým sálem největšího pařížského obchodního domu. Tu si přičichl k lahvičce parfému, tady se podíval na pestrobarevné klobouky, onde prohodil nějakou poznámku k prodavačce, nebo dokonce i jen k ostatním zákazníkům. Jaké by to asi bylo, být ženou takového muže, pomyslela jsem si nepřítomně, když je pro něj zjevně každý okamžik smyslovým potěšením? Jenže tenhle muž se taky klidně dívá na prodavačky tak dlouho, až se z toho červenají, připomněla jsem si. Když došel až k velikým proskleným dveřím, otočil se a pohlédl přímo na mě. Pozvedl klobouk na celé tři vteřiny a pak se vytratil do pařížského rána.

Přijela jsem do Paříže v létě roku 1910 – rok po matčině smrti a měsíc poté, co si má sestra vzala Jeana-Michela Montpelliera, účetního ze sousedního městečka. Našla jsem si práci v La Femme Marché, největším pařížském obchodním domě, a vypracovala jsem se ze skladnice až na prodavačku. Bydlela jsem v ubytovně, která patřila přímo obchodnímu domu.

Když jsem překonala počáteční osamělost, byla jsem v Paříži spokojená. Vydělávala jsem dost, abych si mohla dovolit koupit lepší boty než dřeváky, kvůli kterým každý hned poznal, že jsem z venkova. Hrozně se mi tu líbilo: milovala jsem tu chvíli ve tři čtvrtě na devět ráno, když se brány obchodního domu otevřely a dovnitř vpluly noblesní Pařížanky s vysokánskými klobouky a bolestně uzounkými pasy, tváře zarámované kožešinou či peřím. Byla jsem šťastná, že jsem se dostala z dosahu otcovy zuřivé povahy, která vrhala temný stín na celé mé dětství. Opilci a výtržníci v devátém arrondissementu mě neděsili. A měla jsem ráda obchodní dům, to ohromné rušné mraveniště plné nádherných věcí. Vůně a barvy opájely smysly, v neustále se obměňujícím zboží se objevovaly nové a krásné věci ze všech koutů světa: boty z Itálie, anglický tvíd, skotský kašmír, čínské hedvábí, módní oděvy z Ameriky a Londýna. V přízemí byl nový obchod s potravinami, který nabízel švýcarskou čokoládu, lesklé uzené ryby, aromatické smetanové sýry. Jediný den strávený v ruchu a shonu La Femme Marché dával nahlédnout do širého, exotického světa.

Neměla jsem sebemenší touhu se vdát (nechtěla jsem dopadnout jako má matka) a představa, že zůstanu právě tady, stejně jako třeba švadlena madame Arteuilová nebo naše vedoucí madame Bourdainová, mi naprosto vyhovovala.

O dva dny později jsem znovu zaslechla jeho hlas. „Haló! Slečno prodavačko! Mademoiselle!“

Obsluhovala jsem právě mladou ženu, která si vybrala rukavice z jemné kozinky. Pokývla jsem mu a dál jí pečlivě balila nákup.

Ale on nehodlal čekat. „Nutně potřebuji další šátek,“ oznámil. Žena si ode mě vzala rukavice a slyšitelně pomlaskla pohoršením. Pokud ji slyšel, nedal to najevo.„Možná něco červeného, říkal jsem si. Něco hodně živého, ohnivého. Co tu máte?“

To mě trochu popudilo. Madame Bourdainová mi vždycky kladla na srdce, že náš obchod je jako malý kousek ráje: zákazník musí odcházet s pocitem, že jsme mu poskytli útočiště v oáze klidu, kde si odpočine od ruchu velkoměsta (i když jsme ho při tom elegantně připravili o peníze). Bála jsem se, že si ta zákaznice bude stěžovat. Odkráčela s rozzlobeně vysunutou bradou.

„Ne, tyhle ne!“ zarazil mě, když jsem se začala přebírat vystavenými šátky. „Tyhle,“ ukázal dolů, kde se ve vitríně skvěly ty nejdražší. „Tamten mi ukažte.“

Vytáhla jsem šátek, rubínově rudý jako čerstvá krev. V bílých rukou mi zářil jako otevřená rána.

Při pohledu na něj se usmál. „Dejte si ho na krk, mademoiselle.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dívka, již jsi tu zanechal.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.