ÚTĚKY – Lída Baarová

Život české herečky, jak jej podle jejího vyprávění zapsal Josef Škvorecký

Copyright ©  Josef Škvorecký, 1983

All rights reserved

ISBN 978-80-7617-906-6

Docela krátký úvod

Když člověk dospěje k věku, jemuž se už nedá říkat mladistvý – a to je můj případ –, začíná dělat životní bilanci, jaký byl můj život, jaký měl smysl, co jsem udělala dobrého i co špatného, a pak ovšem ta kardinální otázka: kdybych jej mohla prožít znovu, dělala bych všechno jinak?

Žádný člověk se asi neubrání podobným stavům. Jsou prostě důkazem, snad nepřímým, že my lidé jsme jen něco víc než jenom živoucí strojky, že tu k nám odněkud z neznáma promlouvá hlas, který není zajatcem hmatatelného světa kolem nás a dost se podobá hlasu svědomí. Nechci příliš mluvit o Bohu, protože ten, jako tolik jiných vznešených pojmů, se v naší době bohužel stal příliš často zneužívaným, málem reklamním heslem. Domnívám se však, že v těch děsivých prázdnotách vesmíru, jak nám jej prezentují hvězdáři, přece jen nejsme sami. Ale uvažuji-li o tomto principu, nemyslím na něho jako na soudce, jak obvykle vystupuje v náboženství, ale jako na shovívavého přítele plného porozumění.

Mnozí si mohou říct: Přirozeně. Po tom, co všechno prožila, potřebuje spíš přítele než soudce. Snad.

KAPITOLA PRVNÍ
Doma

Z dávného dětství se snad každému člověku vynořuje i kolik nesouvislých úlomků prvních vzpomínek.

Ta první je můj tatínek a musely mi být tak dva, nanejvýše tři roky, protože to ještě byla válka. Byla jsem, podle matčina vyprávění i podle vlastních vzpomínek z pozdějšího věku, paličatá holčička a tatínek sedí u oběda v uniformě rakouského oficíra a já nechci „papat“. Tatínek je krásný: má knír a lesknou se mu knoflíky. Maminka voní mýdlem a na sobě má cosi bílého. Ty vjemy mi patrně stačí a papat nechci a nechci. Maminka mi marně vnucuje lžíce nějaké polívky s říkankou „Za tatínka, za maminku“, tatínek na mě dělá obličeje, jenže já strnule hledím na ty krásné knoflíky a polívka končí na mém slintáku. Potom tatínek dostane nápad. Jde do předsíně, vrzají mu boty, vrátí se a na hlavu, nad ty zářící knoflíky a neméně lesklé hvězdičky na vysokém vojenském límci si nasadí – bouřku. Buřinku. Tvrdý klobouk, v jakém za Rakouska chodili vážní páni do úřadu a taky i prý bretšnajdrové. Připadá mi to strašně legrační, dám se do smíchu, maminka toho obratně využije a už bez říkání do mě nalévá jednu lžíci za druhou. Já se směju, polykám a tatínek pod komickou bouřkou dělá obličeje.

Z buřinky se pak u nás stala pomůcka, jak Lidušku donutit papat. Asi se to u mě proměnilo v podmíněný reflex – kdykoli si někdo u stolu nasadil bouřku, okamžitě jsem dostala hlad i na ty nejnevábnější výrobky válečné kuchyně.

Nejúspěšněji se toho triku naučila používat naše služka, které se říkalo Nanáč – buřinka na její hlavě, a byla bych, jak se říká, snědla podrážky. Nanáč. Bůh ví, z čeho pocházela ta přezdívka – snad zkomolenina německého Nanny? Jenže u nás se německy nemluvilo, kromě matky nikdo neuměl. Ještě dnes, když si vzpomínám na milou Nanáč, má vždycky na hlavě buřinku a v ruce lžíci. Protože to bylo za války, jídla byl nedostatek, a jak mi později maminka řekla, často se s Nanáčem střídaly ve frontě na mléko a často v té frontě stály celou noc.

Druhá vzpomínka: Byly mi čtyři roky, vlajky, lidé se objímají, jásavě hřmí dechovky, volání slávy, uniformy, muži s dlouhými péry za klobouky, muži v červených košilích a pak – ON. Nevím ještě, kdo to je, ale vidím, jak lidé klekají na chodník, pláčou, ženy, ale i muži, a krásný vysoký pán v širokém klobouku se usmívá.

Tatínek mi později vyprávěl, že Praha nikdy nebyla tak líbezná jako toho dne, kdy On přijel a na hradě českých králů se posadil, ne na trůn, ale za starý psací stůl. Tatínek, který byl organizovaný národní demokrat a potom dokonce placený tajemník Kramářovy strany. Něco to, myslím, říká o době, o zemi, o lidech, a jací byli v tom čase, který mi z dálky let připadá nevinný, snad naivní, a velmi krásný.

Něco o těch časech říká i jiná raná vzpomínka, ne už tak rozpuštěná v dětských vjemech barev a zvuků. Do školy jsem ještě nechodila, ale už jsme bydlili v Ovenecké ulici na Letné, jdu s mamičkou nakoupit, za ruku, a najednou jede Oveneckou ulicí ze Stromovky na koni – On. Jen tak. Sám, bez osobních strážců, vysoký, krásný, s cvikrem, ve své typické čepici, rozhlíží se kolem sebe. „Ukloň se!“ povídá mamička, udělám to a pan prezident se usměje hezkým úsměvem a přiloží ruku ke štítku čepice. Lze se ubránit srovnávání s dobou, která přišla po něm, a s dneškem?

Dnes se velice dá na původ; možná víc než za dob císařů a králů. Zavedli to asi nacisti – těch sedm křestních listů, jejichž nedostatek byl pro tolik lidí osudný, a pokračují v tom, zdá se, i stoupenci tzv. učení Marxe a Lenina. U těch bych to bývala měla špatné – tatíčkův otec, můj děda, byl totiž četník v Třebechovicích. A pokud bychom měli soudit podle spisků vydaných v Praze v posledním čtvrtstoletí, četníci byli něco jako Masarykovi SS.

Na něco takového děda nevypadal. Sice se velmi podobal tatíčkovi – taky vysoký a hezký a navíc s knírem –, ale jinak byli moji prarodiče takoví dědeček a babička z chaloupky, kde bylo plno zvířátek, od koz přes slepice, kočky i psy až po ježky v zahradě, kteří po ní na podzim pobíhali s náklady jablek na kožichu. Jezdívala jsem tam jako malá holčička velice často – a sama! Taky vysvědčení oněch dob. Naši mě vždycky posadili na vlak, promluvili s panem průvodčím a dědeček s babičkou si mě pak v Třebechovicích v pořádku vyzvedli. A mně nastaly blahé časy prázdnin, běhání po loukách, po lese, dojení koz a na podzim pečení brambor – idyla jako ze slabikáře.

Dokonce i něco jako z pohádky: ráno mě dědeček s babičkou vzbudili a přikázali, abych se šla umýt k potůčku, který tekl za chalupou. „Abych byla krásná.“ To jsem už odmalička chtěla být – tím spíš, že jsem se tajně obávala, že nebudu –, a tak jsem se každé ráno drhla ve studeném potůčku, až jsem byla modrá.

Dlouho to kouzlo nepomáhalo. Když se narodila Zorka, moje mladší sestra, a rostla očividně do krásy, návštěvy se rozplývaly: „Bože, ta vaše Zorinka, to je tak krásná holčička!“ Potom se podívaly po mně, a aby mi to nebylo líto, obvykle – dost nepřesvědčivě – dodaly: „No, ale Liduška je taky hezká…“

Bývalo mi do breku. Nakonec ovšem kouzlo pomohlo – jenže si někdy říkám: Bůh ví, bylo od dobré víly, nebo od zlé královny?

Moje pohádková babička nebyla vlastní. Matka mého otce zemřela v mladém věku a děda se oženil podruhé. Vyženil mého nevlastního strejdu, z něhož se později vyklubal veliký fešák. V Praze k nám jako student chodíval v neděli na oběd a odpoledne od nás do tanečních. Učil mě charleston, na nějž jsem, mohu říct, byla velmi chápavá. Strejda se mi líbil.

Pak měl otec ještě sestru, která se stala v Třebechovicích kloboučnicí. Ta mě zas učila dělat klobouky. Radši jsem je párala a nejradši nosila, dokud to bylo v módě. Ale největší fešák byl tatínek. To není nějaký můj osobní dojem, ve vzpomínkách přibarvený tím, že dcery obyčejně přilnou víc k otci než k matce. Mám to zjištěno docela objektivně. Studovala jsem na dramatické konzervatoři a fotograf, který měl ateliér blízko konzervatoře, vystavil jednou ve vitríně tatíčkovu fotografii. Fotografové se tenkrát postižených, myslím, ani neptali na souhlas. A toho dne jsem šla po vyučování s kamarádkami z konzervatoře s Blankou Waleskou, která se ve skutečnosti jmenovala Vedlichová, a s dcerou majitele Švandova divadla – Blanka se před vitrínkou najednou zarazí a povídá: „Ježíš, to je krásnej člověk. Holky, podívejte se!“ Dívaly jsme se, Blanka i ta druhá vzdychaly a obdivovaly se neznámému krasavci. A já si hrdě nechala pro sebe, že je to můj tatínek.

Já i Zorka, obě jsme po něm něco dostaly do vínku, každá něco jiného. Tatíček měl krásnou postavu a krásné dlouhé nohy – ty připadly Zorce. Já zdědila jeho nos, ústa, jeho tzv. slovanskou tvář. Jeho slovanská tvář měla ovšem blond vlasy a modré oči a ty zas podědila Zorka. Po matce jsme neměly ani jedna, ani druhá nic. Aspoň pokud jde o tělesné vybavení. Jinak ovšem, a to obě, maminčinu velkou lásku k divadlu.

Tatínek nejdřív pracoval u pojišťovny, později se dostal k magistrátu a tam už zůstal. Ze začátku asi neměl velký plat, protože po pracovní době si ještě chodil přivydělávat na sekretariát národně demokratické strany. Ale nakonec to dotáhl až na ředitele. Zaměstnanci magistrátu ho měli rádi a občas – za krize – musel řešit všemožné situace. Jednou k němu například přišel do kanceláře dělník, kterého právě propustili, a zoufale prohlásil, že se mu v kanceláři zastřelí, jestli ho vyhodí „na dlažbu“. Musel to být šok, ale tatínkovi se podařilo nějak to zařídit, že toho nešťastníka jenom přeložili, takže o práci nepřišel. Řekla bych, že takových malých a zapomenutých činů vykonal tatíček víc a lidé mu je nezapomněli. Po válce, když moje špatná reputace postihla i mou rodinu, zaměstnanci magistrátu o něm napsali krásné dobrozdání, že byl na úředníky hodný a měl porozumění pro jejich problémy.

Hodný byl, ale taky měl velice staromódní názory. Pokud jde o výchovu dětí, byl vyložený konzervativec. Bohužel, nebylo mu to nic platné. Používal vůči nám dětem tresty, které dnes vypadají až brutálně. Tenkrát se ovšem ještě nevědělo o inhibicích a pak, já jsem byla opravdu paličaté dítě a drzá jsem byla, až to nebylo hezké. To mi, k mému neprospěchu, zůstalo až do dospělosti. Kdykoli jsem něco provedla, nikdy jsem neodprošovala, a tak tatínek vytáhl rákosku a tou mě dle nejlepších tradic řezal, až naskakovala jelita. Já však jen zatínala zuby, abych nebrečela, ale odprosit? Ani nápad! Tak mě potom zavřel do koupelny, kde byla naprostá tma. Seděla jsem a paličatě mlčela a tatínek se mě chodil ptát, jestli jsem si uvědomila, co jsem provedla. Já pokaždé vzdorovitě: „Neuvědomila!“

„Tak budeš sedět dál,“ pravil tatínek klidně a odešel. Někdy jsem tak seděla celé odpoledne strachem z té tmy oněmělá a zápasila ve mně paličatost s hrůzou z duchů a strašidel. Nakonec ovšem pravidelně vyhrál tatínek. „Už sis to uvědomila?“

Já tichounce: „Tatíčku, prosím tě, odpusť mi to!“ Načež on otevřel dveře a já vyběhla na světlo a na svobodu.

Tatíček však nebyl nějaký primitiv, aby si nedovedl vymyslet tresty rafinovanější než rákoska a tma plná strašidel. Jednou, to už mi bylo čtrnáct – tenkrát se ovšem myslelo, že holka ve čtrnácti je ještě holčička –, vzali naši do bytu podnájemníka. Patrně potřebovali peníze. Podnájemník byl houslista a pilně cvičil. Matka z toho byla zoufalá, protože přehrával kolem dokola pořád stejné etudy a matka byla velice muzikální – ale mně náramně imponoval. Když jsem byla s rodiči na koncertě, několikrát jsem ho viděla sedět na schodech a vážně sledovat hudbu v partituře. Krátce a dobře jsem se do něho zamilovala, jak se to ve čtrnácti běžně stává. Jednou byli naši večer někde tancovat a já zůstala doma sama, jenom s malou Zorkou a se služkou Mařenkou, která vystřídala Nanáče, a napsala jsem houslistovi růžové milostné psaníčko a položila jsem mu je na noční stolek. Jenže naši se vrátili dřív než student, mamička mu šla rozestlat postel, ten corpus delicti našla. Byl z toho strašlivý mazec. Jeho, chudáka nevinného, podezřívali, že se mnou něco má, ale když s tím na něho přišli, objevil se mu na tváři tak nefalšovaný údiv, že se uklidnili a ani mu nedali výpověď. Zato na mě si tatíček vymyslel pokání skutečně účinné. Za trest jsem si musela chodit s malinkou Zorkou hrát na píseček do Stromovky a Mařenka měla nařízeno dohlížet, abych si plácala z písku bábovky. Ve čtrnácti letech! Mělo mi to připomenout, kam zatím pořád ještě patřím.

Na písek, mezi děti. Jak jsem pověděla, tatínek byl hodný, ale o čtrnáctiletých děvčatech měl představy snad ze Svéhlavičky.

Ty mu vydržely velice dlouho. To už jsem byla herečka, mohlo mi být osmnáct devatenáct, ale pořád platil rozkaz být na večeři doma. Jenže u filmu jsem se kamarádila s dívkami, které na mě – podle našich – měly „špatný vliv“. Zejména Ljuba Hermanová. To byla výborná holka, měla už ovšem všelijaké nápadníky a nebylo to asi tak nevinné jako moje aféra s pilným houslistou. Jednou mě vytáhla na flám do Alhambry. Já měla takový strach, že jsem se bála i zavolat domů a vymyslet si nějakou výmluvu, a tak jsem netrhla partu. Nic jsem z flámu neměla a cestou domů mi seděl v zádech strašlivý děs. Co se stane? Předtím jsem to nikdy neudělala, vždycky jsem způsobně seděla u večeře. Ljuba to chápala a nabídla se, že půjde se mnou a všechno našim „vysvětlí“. Co jim vlastně chtěla vysvětlit, dodnes nevím, protože to byl flám podle všech předpisů. Ale šla se mnou, já tiše odemkla, v předsíni jsme si zuly boty a kráčely jsme jako v nějaké filmové komedii po špičkách k mé ložnici. Aby efekt byl úplný, najednou se doširoka otevřely dveře a v nich stál tatíček v legrační dlouhé bílé noční košili a s noční čepičkou na hlavě. Jenomže mně do smíchu nebylo. Ljuba se chystala něco koktat, ale tatíček na ni ani nepohlédl, přistoupil vojenským krokem ke mně a dal mi facku, že jsem si sedla. Pak se otočil a beze slova odpochodoval do ložnice. Moje proslulá slovanská tvář byla druhý den ještě slovanštější, ovšem pouze z jedné strany.

Prostě staromódní tatínek. Ale milovaný. Ještě jednou mi dal v životě facku, asi o dva roky později. Naše domácí pravidla chování sice pořád platila, jinak jsem se však už tajně připodobnila Ljubě a jednou mě Miloš Havel – ten, co vystavěl Barrandov, ale to se dnes nepřipomíná – pozval na svůj statek na Moravu na víkend. Byly to sice úplně nevinné víkendy, Miloš občas prostě pořádal sezení přátel, většinou herců a režisérů, pilo se moravské víno a mluvilo se o filmu, jenže pro tatíčka a pro mamičku byl Milošův statek samozřejmě něco jako doupě neřesti. Na žádný Havlov se nepojede! To by ještě scházelo! Byl tatíčkův verdikt. Nejdřív jsem se ho pokoušela přesvědčit, že je to všechno ve vší slušnosti, jenže tatíček se rozčiloval – a máma mu přizvukovala –, jako bych se snad mínila zúčastnit nějakých orgií. A tak nám oběma stoupala teplota, moje paličatost nabyla vrchu nad poslušností, a když už jsme se vyloženě hádali, najednou ze mě vylítlo: „Snad si, prosím vás, nemyslíte, že jsem ještě panna?“ Tatíček zbledl, matka dělala, že na ni jdou mdloby – její obvyklá metoda –, a najednou tatíček vstal a beze slova mi dal facku ještě mnohem razantnější než tenkrát před Ljubou. Úplně dělostřeleckou, že jsem slyšela zpívat andělíčky.

Ale pomohlo to. Ne mně. Jim. Uvědomili si konečně, že už se mnou v tomhle ohledu nic nesvedou, že doba je prostě jiná, a rezignovali. Na Havlov jsem tenkrát jela.

Škoda, že mi tatíček za pár let nedal facku potřetí. Ale to už se vzdal. Když jsem se mu svěřila, v jakém jsem maléru, jenom potřásl hlavou a řekl: „Liduško, to sis teda nadrobila hroznou věc. V tomhle já ti nemůžu pomoct. Nemůžu.“

To bylo v Berlíně. Za okny ošklivý, deštivý podzimní den a mercedeska, v níž seděli dva muži v kožených kabátech. Na facky už jsem byla opravdu moc stará. A taky bylo už pozdě.

Ale tenkrát, jako malá holčička, jsem tatínka opravdu milovala. Když jsem sekala dobrotu, byl on strašně hodný. Každou neděli dopoledne vařila máma nedělní oběd – takové zvyklosti tehdy ještě běžně existovaly – a já chodila s tatíčkem na procházku. Procházky byly vlastně lekce z pražského místopisu a z české historie. Šli jsme zvolna Ořechovkou a na Hradčany a tatíček mi vysvětloval kdejakou památku, pomníky, obrazy, kaple, kostely. Cestou nazpátek pokaždé hleděl na luxusní vily na Ořechovce a říkal smutně: „Víš, Liduško, já bych si tak přál mít jednou v životě takový domeček se zahrádkou, protože já miluju květiny a chtěl bych je pěstovat na vlastních záhonech. Jenže toho já se nikdy nedožiju, protože z mého platu se to nedá pořídit.“ Mě to strašně dojímalo a nikdy jsem na to nezapomněla. Když jsem pak, už jako filmová hvězda, začala víc vydělávat, měla jsem jedinou myšlenku: Postavit tatíčkovi vilu se zahradou. Nakonec se splnění toho snu dožil. Bohužel se dožil i jiných věcí. Hrozných.

Ani s mámou bych na tom nebyla dnes kádrově nejlíp. Její otec byl snad voják z povolání – nebo taky četník? Už opravdu nevím. Mám jenom v dětské vzpomínce zase nějakou uniformu, asi kapitánskou, lesklé knoflíky, takže pokud děda nepracoval jako nějaký uniformovaný obecní slouha, proletář zřejmě nebyl. Uniforma je však to jediné, co si z něho pamatuju. Podle našich se brzo dal na karban, prohrál všechno, co měl, ať už to bylo cokoliv, a z toho se zbláznil. Zbaven svéprávnosti skončil brzo v blázinci.

V té situaci se ukázalo, jak velký člověk byla moje babička z matčiny strany. Podruhé se už nevdala a všechny své tři děti vychovala sama. A dobře, protože všechny se něčím staly. Teta profesorkou kreslení, měla potom soukromou výtvarnou školu na Národní třídě; strejc důstojníkem z povolání. A mamička – inu, z mamičky málem byla operní zpěvačka, jenže se moc brzo vdala, narodila jsem se já a tatíček, jak jsem už řekla, byl moc staromódní, aby se mu zamlouvala žena od divadla. Maminka tedy jenom muzicírovala doma. Hrála dobře na piano, zpívala ve sboru Národního divadla, občas pod Tallichem.

Když babička ovdověla, nedařilo se rodině samozřejmě nejlíp; přivydělávali si třeba malováním kraslic k Velikonocům. Ale přesto babička dala všem třem dětem vzdělání a byla zřejmě kulturní člověk. Po přestěhování z Písku do Prahy měla pravidelně předplatné do Stavovského, musela vidět všechny filmy, slyšet všechny koncerty. Protože, když už zůstala sama, bydlela hned za rohem, chodívala jsem k ní často a skoro tak ráda jako do chaloupky k druhé babičce a dědovi. Jednou měla Zorka záškrt a naši mi dovolili u babičky spát – bylo mi u ní jak v nebi. Ona totiž měla starosvětské duchny z prachového peří, a to nejen navrch, aby se jimi člověk přikryl, ale i vespod, takže člověk i ležel na měkkém. Snad ani Andersenova princezna by pod těmi peřinami svůj hrášek neucítila. Potom babička zestárla, nemohla už být sama a naši jí zaplatili starobinec v Dejvicích. Tam to bylo moc krásné, řekla bych skoro luxusní. Bohužel dlouho tam nepobyla. Spadla z elektriky, udeřila se do hlavy, začala mluvit z cesty – a brzo nato umřela. Byla to rozkošná žena, všichni ji měli velice rádi. Myslím, že na svou dobu byla i hodně moderní. A její děti měly charakter. Strejda, ten důstojník, patří k těm málo lidem, kteří mě nezapřeli, když jsem na tom byla nejhůř. Nemusím jistě říkat, že mi po válce zbylo pramálo přátel, leda snad tajných, kteří mi možná drželi palce. Ale že by se za mnou přišli podívat na Pankrác… To strejda ano. Přišel, v uniformě bez poskvrnky, a jak mě měl pořád v paměti jako filmovou divu, nevzal na vědomí, že jsem teď vězeňkyně. Objevil se v hovorně na Pankráci s obrovským tácem plným nádherných řezů. Já měla strašný hlad a na dorty jsem se vrhla a snědla je na posezení. Líčit, co to se mnou udělalo, se v knize nehodí. Ale tři dny jsem pak musela držet dietu totální, ne pouze pankráckou. Ach, strejda, ten mě nikdy nezapřel. Ani nevím, co se s ním stalo, jestli ještě žije. Musela jsem z republiky narychlo, bez ohlášení, potulovala jsem se po světě. Nevím a je mi to líto.

Jak jsem řekla, mamička chtěla být operní zpěvačkou, ale místo toho se stala paní v domácnosti a to ji dost ničilo. Měla nervy pořád k prasknutí. Oba, ona i tatíček, byli, jak se říká, krásní lidé – slušelo jim to spolu, ale hodili se k sobě jenom při tanci a při lyžování. Obojí pěstovali hodně, a kdyby je to bylo napadlo, mohli klidně soutěžit ve společenském tanci a možná i v lyžování. Jenomže tahle souhra k spolužití nestačila, a tak se jejich manželství rychle vyvinulo obvyklým způsobem: hádky a zase hádky, pak dlouhé období – třeba půl roku –, kdy kolem sebe chodili, jako kdyby tam ten druhý nebyl, nejnutnější si psali na lístečky a do společnosti šel vždycky každý sám. Máma se třeba vrátila z biografu a já se Zorkou jsme seděly u stolu s otcem – dobrý důvod, aby se urazila. Jindy se zas otec rozhodl, že prodá křídlo, protože bylo pomalu stejně velké jako půlka bytu, a vymění je za pianino, a následovala scéna, včetně omdlévání, jenom bez čichacích solí, protože ty se už snad neprodávaly. Matka se k omdlévání uchylovala často, takže to časem samozřejmě ztratilo účinnost. Nakonec jsem jí jednou řekla: „Prosím tě, nehraj divadlo, je stejně vidět, jak sebou vždycky sekneš opatrně, aby sis nerozcuchala ondulaci!“ A mamička se přirozeně urazila. Kdyby urazila. Moje necitelnost ji doopravdy ranila, zhroutila se v slzách. Litovala jsem svého výroku, neměla jsem si něco takového dovolit. Ale my obě, já i Zorka, jsme spory rodičů hodně trpěly. Měly jsme je rády oba, a tak jsme vlastně žily věčně v dilematu. Při kom stát? Později jsme se jich jednou zeptaly, proč se nerozvedli, a dostaly jsme obvyklou odpověď: „Kvůli vám.“

Jak na to vzpomínám, myslím, že nám tím rozhodnutím moc neposloužili. To neustálé napětí doma, pantomima s lístečky, žárlení kvůli nám jeden na druhého, až jsme na ně nakonec radši na nikoho nemluvily, aby se žádný neurazil – to všechno u mě prohloubilo paličatost a vzteklost a přispělo asi k tomu, že ze Zorky vyrostl takový uzlíček nervů.

Měla jsem vždycky blíž k tatíčkovi, ale mamičky mi později po letech bylo líto. Dnes je mi jasné, že život ji zklamal. Nesplnil se jí sen o kariéře u divadla, a tak když jsem kariéru začala dělat já, cele se upnula na mne. Mými úspěchy u filmu si vynahrazovala, že jí samé ten svět zůstal navždy na sedm zámků. Chodila se mnou do ateliérů jako stín. Tehdy mi to bylo velice proti mysli, ale dnes ji zcela chápu. Měla sice důvod: prý na mě musí dávat pozor, jsem ještě mladá a filmaři jsou pěkná cháska –, ale ve skutečnosti byla v ateliéru pečená vařená proto, že si tam připadala ve svém vysněném živlu. Vysedávala tam celý den, sledovala mé záběry, bavila se s herci a s režisérem, smála se, vždycky omládla. Večer pak se mnou v promítačce posuzovala denní práce a nakonec mě odvážela domů jako školačku. Já v duchu zuřila, ale trochu pravdy máma měla. Při prvním filmu jsem – podle tehdejších měřítek – opravdu ještě byla strašně mladá. Bylo mi sedmnáct. Jenomže mamička svůj denní režim neopustila, ani když mi už bylo devatenáct, dvacet, jednadvacet. Ukončila jej – pokud šlo o večerní a nedělní program – teprve tatíčkova historická facka.

Chudák mamička. Utěšuju se, že se jí aspoň málo, maličko a na několik krátkých chvilek splnil její sen hrát, ne sice na divadle, ale aspoň ve filmu, a to díky mně. Nestojí to za řeč, ale pro úplnost: vystřídala „mámu“, Nedošinskou, která byla mou matkou v dlouhé řadě filmových limonád, ve dvou filmech: v Šenkýřce „U divoké krásy“ a ve Švadlence. U obou je v roli mé filmové matky uvedena Ludmila Babková. Upřímně řečeno, já se na to vlastně nepamatuju. Byla jsem tehdy tzv. diva, zcela zahleděná do sebe. Na skutečnost, že nějaká Lída Babková se mnou taky dvakrát hrála, mě upozornili až mnohem později jiní. Musela to ale být ona, protože žádná jiná Lída Babková kromě mne se tehdy v ateliérech nevyskytovala a já už své skutečné jméno nepoužívala. Nepamatuju se. Všechno, co mi ve vzpomínkách zůstalo, je moje černovlasá, snědá mamička, jak sedí v ateliéru, celá září a baví se s Hugonem Haasem. Jenom pouhých pár let se vyžívala v mých úspěších – a její trpký a hrozný konec přišel příliš brzo. Nebylo jí ani padesát, když ji vlastně zabili.

A Zorce bylo málo přes dvacet. Když se narodila, bylo mi sedm a byla jsem šťastná, že mám sestřičku. Zorka byla kouzelné dítě. Měla blonďaté vlásky, kudrnaté, vypadala jako děťátko na bonboniéru. Na bonboniéry se sice nedostala, ale zato na reklamy na dětský zásyp. Na reklamy jsme se vlastně dostaly obě – jenom s malým rozdílem. Zorka na zásyp na zadničky a já na auto Praga Baby. Byl to kratičký reklamní film a zpívala jsem tam jakýsi chvalozpěv na bejbinku. Slova i melodie se mi už vykouřily z hlavy, zato bejbinka ne. Dostala jsem totiž jednu, zbrusu novou, místo honoráře. Bylo to moje první auto a způsobilo mi nemálo potěšení, i škodolibého, zejména později v Berlíně. Ale to bych předbíhala.

Pokud vím, Zorka ten zásyp nepotřebovala nikdy.

Zorka byla tragický člověk. Ze začátku ona byla to krásné dítě a já jsem byla „taky hezká“. Jak šel čas, nějak jsme si vyměnily role, já jsem vyrostla do krásy a Zorka – ne, Zorka byla pořád moc hezká dívka, štíhlá, s krásnýma nohama, ale bohužel nevyrostla do fotogeničnosti. Navíc, asi následkem nervózy našeho dětství, začala trpět jakousi alergií: dopoledne bylo všechno v pořádku, Zorka filmovala a přes poledne najednou ve tváři otekla a filmování se muselo odložit. Byla z toho pochopitelně strašně nešťastná, a tak když otok splaskl, měla zas tak ubrečené oči, že se na ni opět muselo čekat. A šlo to s ní z kopce. Vzala si do hlavy, že je tlustá – úplný nesmysl, ale to už nebyla s to vidět se objektivně –, a dala se na příšernou, ale příšernou dietu, která spočívala hlavně v nicnejedení. Chodila s mámou na plovárnu, vydržela tři hodiny plavat, pak vylezla z vody modrá, celá se klepala, ale do úst nevzala nic. Přirozeně, po takové kúře člověk ztratí kila, ale také nervy. Tak se z ní stal ten uzlíček nervů, jak jsem se o tom zmínila. Když hrála na Vinohradech – to už bylo za války –, najala jsem jí poblíž divadla malý byt, aby nemusela v noci přes celou Prahu až na Letnou, a mamička jí vždycky ráno dala do sítěnky jídlo s sebou. Já večer to jídlo obvykle našla netknuté. Z čeho žila, ví Bůh. Snad z lásky.

Ani s tou se jí nedařilo. Co ji pamatuju, byla pořád nešťastně zamilovaná. Její velká láska byl František Kožík, spisovatel. Největší z pierotů. A samozřejmě už ženatý pán. Setkali se ve Zlíně na tzv. Filmových žních. To byl vlastně předchůdce poválečných Karlovarských filmových festivalů. Jela jsem tam tenkrát s ní a byla jsem při tom, když se ti dva na sebe poprvé podívali – a už se nedalo nic dělat. Mně, starší a zkušenější, to bylo hned jasné, a přitom mě do Zlína vlastně delegovala mamička, abych tam nad Zorkou převzala dozorčí roli. Zorce bylo tehdy snad devatenáct. Snažila jsem se svůj úkol splnit, ale unikli mně; a co bych lhala – vlastně jsem se ani moc nesnažila. A tak přišel večer, a Zorka nikde. Deset, jedenáct, usnula jsem a pak vrzly dveře, probudila jsem se, na budíku vidím čtyři ráno, a Zorka po špičkách k posteli, jako kdysi já s Ljubou. Sehrála jsem tehdy spíš tatíčkovu než matčinu roli, až na to, že žádná facka nepadla. Nemohla. Zorka mě úplně odzbrojila. „Kdes byla? Co jste dělali?“ A Zorka náměsíčnickým hlasem: „My jsme – stáli na louce – a – a říkali jsme si básně…“

A já jí věřila. Kdo by ji v té chvíli viděl, věřil by jí taky. Jak tam stála – bosa, to se pokoušela mě nevzbudit – a opravdu v měsíčním světle, její krásné zlaté vlasy a modré oči jak z jiného světa. Byli to takoví dva – žili v oblacích. Šíleně se milovali – a skončilo to málem dřív, než to začalo, a tragicky. Vracely jsme se nočním vlakem do Prahy, měly jsme kupé a na jedné stanici najednou někdo klepe na okno. Zorka spustila okno a vystrčila hlavu v natáčkách. Na peroně stál Kožík, celý zářil a podával jí do okna kytici růží. Jel za naším vlakem v autě a na té stanici nás dostihl. Zorka prudce stáhla hlavu do kupé, jako kdyby do ní udeřil blesk. Myslela jsem, že omdlí. Naštěstí se vlak rozjel.

„Co je ti?“ ptám se.

A Zorka: „Lído! Von mě viděl v natáčkách! Co já budu teď dělat! Co já proboha budu dělat!!!“

Inu, byly jsme dívky nevinné – tedy aspoň Zorka – a v jiných dobách – aspoň po téhle stránce. Samozřejmě, Kožíkovi natáčky nevadily a v Praze bral Zorku šturmem. Zorka, starý poctivec, se s tím svěřila mamičce, s tou ovšem nebyla žádná řeč. Ženatý člověk! Zorinko, vůbec, ale vůbec nepřichází v úvahu! Na toho zapomeň, nebo…! Jenže romantická Zorka na něho velice dlouho nemohla zapomenout. Scházeli se dál, chodil dokonce k nám do vily – to už jsme bydleli v tátově vysněném domečku –, a když se cukrovali v mé polovině domu, držela jsem stráž na schodech, kdyby náhodou šla máma, abych odvedle její pozornost jinam. Ale moje vigilie k ničemu nevedly. Stejně se s Kožíkem rozešli.

Myslím, že Zorka chudák nikdy neprožila žádnou šťastnou lásku, jenom jí pořád někdo lámal srdce. Po Kožíkovi to byl režisér Salzer – kvůli tomu se poprvé pokoušela o sebevraždu. Spolykala prášky, ale jak měla z těch půstů špatný žaludek, naštěstí je vyzvracela. A třetí byl Karel Höger. S tím jsem tehdy filmovala, myslím, že to bylo Za tichých nocí, a on zkoušel štěstí u mě, jenže já ho nechtěla. Höger byl holkař a takoví se mi nelíbili. Jestli jsem měla něco se Zorkou společného, byla to romantika. Zato Zorka se do něho zbláznila – ona když se zamilovala, tak se zbláznila –, bohužel Höger se zrovna tehdy utěšoval z nezdaru se mnou u nějaké Cívkové – a Zorka trpěla jako zvíře.

Říkala jsem jí: „Prosím tě, nech ho. On neví, co chce. Vždyť je to vůl.“ Přirozeně, jako když se na stěnu hází ta známá luštěnina.

Při vzpomínce na Zorku se nemohu ubránit slzám. Taky proto, musím přiznat, že jsem na ni leckdy byla příliš strohá, jak si to nezasloužila. Měla jsem ovšem tehdy věru své starosti, a pořádné; o tom později. Pokud jsem ale neměla zrovna černou náladu, myslím, že jsem byla dobrá sestra. Pomáhala jsem jí. Zorka chtěla být taky herečka, jenže mít obě dcery herečkami, to bylo na tatíčka moc. Za živého boha o tom nechtěl slyšet. Připravovala jsem ji tehdy na zkoušku na konzervatoř tajně, a teprve když ji přijali, postavily jsme rodiče před hotovu věc. Tatíček dlouho mlčel, pak zvedl ruce, jako že se vzdává.

I později jsem jí pomáhala. Pokud šlo o divadlo a film, viděla ve mně, chudák, svůj vzor. Když natáčela svou první – a kromě Ohnivého léta vlastně jedinou – velkou roli v Čekankách, opět jsem hrála matčinu roli. Chodila jsem – se Zorkou – denně do ateliéru a radila jí, jak má hrát. Spoléhala spíš na mne než na režiséra. Taky jsem jí obstarala její první angažmá u zájezdové společnosti Jičínského. Vysvětlila jsem jí, že začít je nejlepší u dobré provincie. Jednak se tam hodně naučí, jednak nebude stát ve stínu velkých hereckých osobností, jako jsem stála já, když jsem hostovala v Národním – a nevypěstuje si žádné pocity méněcennosti. A Jičínského společnost měla nejlepší pověst. Pan Jičínský byl divadelník opravdu velkého formátu, jezdil jen po solidních štacích v severovýchodních Čechách – vedl profesionální divadlo nejvyšší úrovně. Zorka tam dostala krásné role – v Dykově Zmoudření Dona Quijota, ve Wildeově Vějíři lady Windermerové. Ve Wildeovi jsem za ni dokonce jednou musela zaskočit. Dostala tenkrát angínu, nemohla skoro mluvit, tak mi telefonovala, abych přijela, a já se za noc v hotelovém pokoji naučila její roli. A později jsem zas já, vlastně přes Zorku, dostala jednu ze svých nejlepších rolí v Ohnivém létu. Ale to zase předbíhám.

Moje vlastní dětství a mládí bylo velice šťastné – přes tu tmu v koupelně a rákosku ve skříni – ty patří k šťastnému dětství jako noc ke dni. Prožila jsem je doslova v květech. Z Ovenecké to byl jenom skok do Stromovky, s nádhernými záhony růží a karafiátů, se smutečními vrbami, které se na podzim melancholicky vlnily, s labutěmi a kachnami na jezírkách, s jízdárnou, odkud vanul příjemný pach jezdeckých koní, s tenisovými kurty, kde jsem se zaučovala do toho sportu slečen z lepší společnosti, se sokolovnou na druhém konci, kam jsem nadšeně chodila do cvičení, a konečně s gymnáziem, do něhož se člověk dostal právě přes Stromovku. Okna našeho bytu v Ovenecké se otvírala přímo do Stromovky a ráno, na jaře, mě příjemně budil zpěv ptáků, vůně trávy, květin a kvetoucích stromů. Připadá mi, že jsem mládí strávila na zahradě. V ní jsem na pískovišti vyráběla bábovičky, v ní jsem kradla květiny, abych měla druhý den na Boží tělo, a do krásné, veliké zahrady jsem chodila na první studentská randíčka.

Těch moc nebylo. Ne že by ze strany spolužáků nebyl zájem. Nebyla jsem sice nic zvláštního, ale žádná šereda rovněž ne. Mně se však studenti nelíbili, nanejvýš oktaváni. Vždycky jsem se vysmívala holkám ze třídy, když se chodily líbat s kluky za strom a nyly po Vondráčkovi ze třetí b. Já se permanentně zamilovávala do starších pánů a ti, protože byli starší, byli obvykle ženatí a pravidelně mě ani nezaznamenali. Ve třinácti to byl nějaký advokát z kanoistického klubu, s nímž naši jezdívali po Vltavě, ve čtrnácti dokonce náš moc hezký katecheta. Ten, musím říct, si mě povšiml, ale projevovalo se to jenom tím, že mě nechával po škole, a když jsme ve třídě osaměli, zapřádal koketní hovory. Dál to samozřejmě nikdy nepokročilo. Jednou mi učaroval slavný tenista Koželuh, který měl štamtyš v hospodě, kam mě nic netušící tatíček posílal se džbánem pro pivo. Z toho se vyvinul docela hezký, i když zcela nevinný flirt. Chodila jsem tam vždycky v neděli a čekala jsem, až se slehne pěna. Slehla se obvykle tak, že po ní doma nezbylo památky, protože já stála dlouho a jako přibitá a nemohla spustit oči z Koželuha. Jednou jsem si dodala odvahy a požádala ho o autogram. Udělil mi jej a začal se vyptávat, co dělám. Řekla jsem, že jsem studentka a že jednou chci hrát divadlo. Prohlédl si mě a otázal se, nešla-li bych se s ním projet autem. Šla. Nasedli jsme i se slehlým pivem do jeho otevřeného sportovního vozu a on mě vozil sem tam po Letné. Ale byl to skutečný gentleman; brzo poznal, že jsem naivní a mladičká holka, s jakou se muži jeho věku flirtovat nesluší, a odvezl mě v pořádku a ve vší počestnosti domů. Kráčela jsem jako omámená, takže se mi zdařilo s pivem klopýtnout a polovina ho skončila na schodech. Scénu, která následovala, jsem nevnímala. V duchu jsem pořád seděla vedle Koželuha v jeho sportovním voze, vítr ve vlasech…

Hlavně to byli samozřejmě herci, tuzemští i cizozemští. Vyrůstala jsem v době, kdy každá mladá holka trávila většinu času v biografu – jako jej dnes tráví před televizorem. Bylo to zdravější, protože po představení se vždycky chodilo s kamarádkami na dlouhé náměsíčné procházky, aby zážitek člověku co nejdéle vydržel. Můj nejsilnější zážitek se jmenoval Gary Cooper. A protože filmy byly většinou mládeži přístupné až od šestnácti let a nám se herci zamlouvali přinejmenším od čtrnácti, kupovaly jsme si takové červené bonbony, co skoro nebyly k jídlu, ale zato se jimi daly nabarvit na rudo rty a člověk – aspoň jsme doufaly – vypadal na šestnáct. Kvůli větší zdánlivé dospělosti jsem si také tajně půjčovala matčin parádní kabát a turban na hlavu. Musely jsme mít asi ránu. Ale do biografu nás většinou pustili. Ne patrně proto, že bychom přelstily biletáře, ale ono se to tak nebralo a koneckonců biografy byly soukromé, za lístky jsme poctivě zaplatily, tak co.

Po Cooperovi jsem se postupně zamilovávala do českých herců a zpěváků: Karen, to byla kromě Štěpánka má snad největší platonická láska, Bedřich Veverka, Jindřich Plachý, Roubík… inu, ale největší láska byl Štěpánek. A zůstal pro mne nedosažitelný, i když jsem s ním později filmovala a hrála dokonce i na Národním. Poprvé jsem s ním účinkovala ve filmu Obrácení Ferdyše Pištory. Byla jsem tak nesmělá, že jsem se ho mimo záběr neodvážila vůbec oslovit, a on si mě vůbec nevšímal. Až v Panenství mezi námi vznikla taková hezká láska na dálku. Daleko od těla. I když zase – hráli jsme spolu na Národním v Romanci, kde v závěru hry klečí hrdina, to jest Štěpánek, u mých nohou, objímá mi kolena a prosí, abych od něho neodcházela. Strašně dramatická, tragická a romantická scéna – a starý profesionál Štěpánek mě při ní začal lechtat pod sukněmi, že jsem se musela držet, abych nevyprskla smíchy. Po představení jsem mu řekla, že jestli to udělá ještě jednou, začnu se na jevišti smát, ačkoliv mám brečet, a bude ostuda. Tomu se zachechtal, ale už to víckrát neudělal a začal mi posílat květiny. Já na oplátku jemu taky, místo polibků a psaníček – láska jako za rokoka. Protože jsme tou dobou spolu taky filmovali, vozil mě autem z ateliéru do divadla, vyprávěl mi o svém životě, o legiích, o těžkých začátcích u kočovných společností – prostě hezká herecká láska. Nic jiného jsme spolu neměli a mám na něho ty nejlepší vzpomínky.

Původně jsem vlastně nechtěla být herečka, nýbrž baletka. Jedno z velkých zjevení mého života byl Louskáček. Učaroval mi tak, že když jsem přišla domů, vycpala jsem si bačkory ve špičkách vatou a stála jsem na prstech. Mermomocí jsem chtěla do baletu, ale u našich jsem porozumění nenašla. „Na to my nemáme, do baletu tě těžko budem moct dát. Ty se musíš dobře učit ve škole a být něco pořádného – ne nějaká tanečnice!“ Bylo to trochu paradoxní: Oni oba divadlo milovali, i operu, balet, a máma se dokonce chtěla stát primadonou – a přitom herci, zpěváci, baleríny, to pro ně nebylo nic „pořádného“. Inu, jak jsem řekla, byli to staromódní lidé. Protože ale já se nepřestávala stavět na špičky v těch vycpaných bačkorách – víc než stát se v nich sotva dalo dělat – a otec časem víc vydělával, přece jen mě poslali do baletu, k primabaleríně z Národního. Dlouho jsem tam nechodila. Primabalerína mi řekla, že talent sice mám, ale na začínání je už moc pozdě. Byla bych prý musela přijít, když mi bylo sedm osm – teď už ze mne nic „pořádného“ být nemůže. S těžkým srdcem jsem se s baletem musela rozloučit.

Měla jsem však odmalička výbornou paměť a pro pobavení rodičů jsem předváděla všechny naše strejčky a tetičky – tatíčkova nevlastního bráchu s charlestonem, dědu, když mě nabádal, abych se myla v potoce a byla krásná, maminčina brášku oficíra, jak řve na vojáky; naši se tomu chechtali, potom vždycky zvážněli a peskovali mě. Jenže ne doopravdy. Herectví prý vždycky začíná takovým opičením, karikováním, vědomým i nevědomým, teprve pak člověk dospěje k vážné práci. Někomu to zůstane hodně dlouho, ale já se brzy od šaškování se strejčky a tetičkami dostala k vážnému zájmu o divadlo a gymnázium mě přestalo zajímat, až na češtinu, zpěv a tělocvik. Češtinář, profesor Krbec, brzo zjistil, že jsem rozená recitátorka, a začal mi nasazovat do hlavy brouka mého hereckého talentu. A tak jsem se v kvartě rozhodla, že do kvinty už nepůjdu a přihlásím se ke zkoušce na dramatickou konzervatoř. Naši ovšem nechtěli ani slyšet a já, paličák, jsem se ze zoufalství jala vyhrožovat, že se teda přestanu učit a v kvintě naschvál propadnu. A tu si mě tatíček vzal stranou a velmi rozumně se mi to snažil ne rozmluvit, ale vysvětloval, že život herce je těžký, nikde není zaručeno, že udělám kariéru, můžu taky skončit někde u šmíry v provincii, na herečku nečeká jenom sláva, ale taky dřina, zklamání, neúspěch, patálie a hlavně nejistota komediantské existence. Prostě – mluvil mi do duše, a to vůbec netušil, jaké patálie mi herecké povolání přinese.

Ve skutečnosti ovšem nemluvil do duše, nýbrž do dubu. Poznal to, vzdychl a dal mi tři dny na rozmyšlenou. To už jsem věděla, že mám vyhráno, a jemu bylo jasné, že zase jednou mrhal čas házením hrachu na stěnu.

Jednoho dne jsem tedy stála hodiny a hodiny v tmavé chodbě konzervatoře se sto dvaceti jinými kandidáty a všichni jsme prožívali muka nejistoty. Věděli jsme, že ze zástupu nás adeptů přijmou nanejvýš deset dvanáct lidí. Nakonec nás přijali šest. Mě mezi nimi.

Nějak, nevím jak, jsem se vymotala na ulici a prožívala pocit intenzivního štěstí, který nějak vymazával svět kolem mě, a já měla dojem, že se vznáším v oblacích. Trvalo dost dlouho, než jsem se vrátila na zem, a to jenom proto, že ke mně konečně dolehl nějaký chechtot. Rozhlédla jsem se, zjistila jsem, že jdu po Národní třídě a kolemjdoucí se za mnou otáčejí, ťukají si na čelo a řehtají se. Uvědomila jsem si, že jsem celou tu dobu a hodně nahlas mluvila sama k sobě, smála se jak blázen a přitom si utírala slzy. Šla jsem právě kolem Národního, pohlédla jsem na tu majestátní budovu, zdálo se mi, že celá nějak září, a domýšlivě jsem si řekla – tentokrát už jen v duchu: „Jednou tu budu hrát – a ne že ne!“

A hrála jsem. Rodiče se smířili s nutností a na konzervatoři jsem jim dělala radost. Po večírku před koncem prvního školního roku o mně dokonce někdo napsal do novin článeček s titulem „Kurzivka radostná“, kde uváděl, že na večírku konzervatoře slyšel recitovat studentku Ludmilu Babkovou, která mu připomíná Jarmilu Horákovou. To bylo velké vyznamenání, protože Jarmilu Horákovou, která zemřela tragicky mladá, považoval každý, i naši, za největší herecký talent poválečných let. A pak, brzo po večírku, dostavil se na konzervatoř filmový režisér Krňanský, okouněl na zkouškách a tři nás potom pozval do ateliérů. Mě, Blanku Waleskou – kdo byla ta třetí, si už nevzpomínám. Konalo se to ve vší tajnosti, protože jako studenti jsme měli zakázáno vystupovat ve filmu, leda jako kompars, kvůli přivydělání. Kdo by se dal zlákat k filmu, musel ze školy odejít. A Krňanský si vybral mě a já se dala zlákat. Tak jsem natočila svůj první film – celý tajně – Kariéru Pavla Čamrdy podle Ignáta Herrmanna v roce 1931.

Tím začala má sláva, později nejenom umělecká.

KAPITOLA DRUHÁ
U filmu

Ta první sláva obsáhla za deset let (1931 až 1941) jednatřicet českých celovečerních filmů a mezi lety 1934 až 1938 také přes deset německých. Z toho vyplývá, že jsem točila něco mezi třemi a čtyřmi filmy ročně, a byla jsem tedy víc než dost zaměstnaná. K tomu třeba ještě připočíst vystupování na divadle.

Herci jsou zvláštní lidé. Měla jsem a mám spoustu herců ráda a v jejich společnosti jsem byla vždycky nejšťastnější! Ale chci-li už být sebekritická – a já chci –, nevím, proč bych neměla být kritická ke svým kolegům anebo spíš k hereckému stavu jako takovému. Byli mezi námi i hrdinové. Několik velmi prominentních německých herců za nacismu například neopustilo své židovské manželky nebo milenky, a zachránili jim tím život. Třeba Hans Moser, ten roztomilý vídeňský komik, nebo velký umělec Hans Albers, který zorganizoval útěk své židovské milé do Anglie a po válce si ji vzal. Anebo případ nejtragičtější: Joachim Gottschalk, nejpopulárnější německý herec třicátých let, jenž odmítl dát se rozvést se svou židovskou ženou a raději spáchal sebevraždu.

Řekněme však, že válka je dávno pryč. Šedesátá léta se však ještě nepropadla do takových hlubin času a vyšly o nich knihy, včetně knih interview. Přečtěte si, co tam říká, jak nesmlouvavě mluví nejeden slavný český režisér, a pak si zjistěte, jaké filmy dnes natáčí a co dělá v Praze. Chraň bůh, nechci je vinit. Na to zrovna já právo nemám. Jde mi jen o to, že v herectví a v režisérství je, zdá se, jakýsi prvek, který způsobuje, že vždycky je mnohem víc herců a filmových režisérů ochotných zahnout na každou novou zatáčku, jíž se ubírá „duch doby“, než třeba spisovatelů. Proč? Na nějakou vyčerpávající odpověď samozřejmě nestačím. Ale myslím si, že to má co dělat s penězi, jaké film stojí, a s možností se umělecky uplatnit. Spisovatel, má-li pevnou vůli, může vždycky psát do šuplete s nadějí (obyčejně se splní), že je-li jeho dílo dobré, jednou vyjde. Filmař však nemůže natáčet filmy do šuplete, leda by byl multimilionář, a herec nemůže do šuplete hrát. Závislost našeho kumštu na penězích je prostě mnohem větší než v jiných oborech umění. A protože v našem kumštu se na druhé straně taky hodně peněz vydělává, jsou tu mnohem větší pokušení. Riskuju na tomhle místě citát z Goebbelse, který ať byl, jaký byl, rozhodně nebyl ani hloupý, ani špatný znalec lidské povahy. Když jednou zjistil, že vědci mají mnohem menší příjmy než filmoví herci a režiséři, prohlásil: Ta hrůza! Tihle hrdinové ducha (tj. vědci) si zasloužili přinejmenším stejné odměny, jakými jsem zahrnoval bandu filmařů, jejichž jsem šéfem, a které jsem zásoboval metály, čestnými tituly, penězi a všemožnými výhodami a privilegii… A měli byste vidět tyhle dámy a pány, co by dělali, kdybychom tu jednoho dne nebyli. Všichni jedli náš chléb, dokonce se i sami vnutili k našemu stolu…, ale potom – a tím jsem si naprosto jist – byli by oni první, kteří by se vnutili novým pánům a tvrdili by, že byli vždycky dobří antifašisti. A pokud jde o peníze a čestné tituly, byli prostě „nuceni“ je přijmout.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Útěky – Lída Baarová.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.