ALL THE BRIGHT PLACES

Texty copyright © 2015 by Jennifer Niven

All rights reserved

Translation © Jana Rajnyšová, 2015

ISBN 978-80-242-6580-3

Svět zlomí každého, a mnoho jich je pak silných na místech, kde je zlomil.

Ernest Hemingway

FINCH
Jsem zase vzhůru. Den šestý.

Je dnes ten správný den na smrt?

Na to se ptám sám sebe ráno, hned jak se vzbudím. Myslím na to ve škole při hodině, když se snažím udržet pozornost při únavném, monotónním výkladu pana Schroedera. U stolu při večeři nad talířem zelených fazolek. V noci, když nemůžu spát, protože neumím vypnout mozek, musím o tom všem pořád přemýšlet.

Je dnes ten den?

A když ne dnes – kdy?

Na to se ptám, když stojím na úzké římse, šest pater nad zemí. Jsem tak vysoko, že jsem vlastně už součástí oblohy. Dívám se dolů na chodník a svět se naklání. Zavírám oči a užívám si pocit, jak se se mnou všechno točí. Možná že to teď udělám, nechám se unášet vzduchem někam pryč. Bude to jako plavat v bazénu, vypnout vědomí a být jen ve vleku, dokud nebude nic.

Nevzpomínám si, jak jsem sem vylezl. Vlastně si nevybavuju nic moc z toho, co bylo před nedělí, alespoň ne nic z toho tak vzdáleného, jako je letošní zima. Tohle se mi stává vždycky – když se probudím, mám vymazanou paměť. Jsem jako stařík s bradkou, Rip Van Winkle. Teď mě vidíte a pak zase najednou ne. Možná si myslíte, že jsem si na to už mohl zvyknout, ale posledně to bylo vůbec nejhorší, protože jsem nespal několik dní, nebo možná i týden či dva – usnul jsem o svátcích, což znamená Den díkůvzdání, Vánoce a Nový rok. Nemůžu říct, co přesně bylo tentokrát jinak, ale když jsem se probudil, cítil jsem se mnohem víc mrtvý než obvykle. Probudil jsem se, to jo, ale úplně prázdný, jako by mi někdo vysál krev ze žil. Teď je šestý den, co jsem zase vzhůru, a zároveň první týden od čtrnáctého listopadu, co jsem znovu ve škole.

Otvírám oči a země je tam pořád, tvrdá a trvalá. Jsem na zvonici, která patří škole, a stojím na celkem dost úzké římse. Věž je poměrně malá, jen několik desítek centimetrů betonové podlahy pod zvonem a pak nízké kamenné zábradlí, které jsem přelezl, abych se sem dostal. Tu a tam o něj zavadím nohou, abych si připomenul, že tam je.

Mám roztažené paže, jako bych vedl kázání pro celou tuhle malou nudnou, zoufale nudnou díru, jako by to byla moje kongregace. „Dámy a pánové,“ křičím, „dovolte mi, abych vás přivítal u příležitosti své smrti!“ Možná čekáte, že bych spíš měl říct „života“, když jsem vzhůru, ale jediná věc, na kterou dokážu myslet, když jsem vzhůru, je umírání.

Křičím jako starý školní kazatel s potřásáním hlavou a všemi těmi slovy, která kladou důraz na poslední slabiky, a málem jsem ztratil rovnováhu. Raději se zachytím zábradlí; nejspíš si toho nikdo nevšiml, protože, přiznejme si to na rovinu, je dost těžké působit nebojácně, když přitom svíráte zábradlí jako vylekané kuře.

„Já, Theodor Finch, duševně nemocný, tímto odkazuju všechny své pozemské statky Charliemu Donahuovi, Brendě Shank-Kravitzové a své sestře. Všichni ostatní mi můžou políbit prr…“ Doma mě celkem brzy naučili, jak tohle slovo říct – když už ho tedy musíme použít – tak, aby bylo jasně patrné, ale ne přímo vyřčené, a bohužel se toho nedokážu zbavit. Přestože zvon vyzvání jak divý, někteří z mých spolužáků stále zírají k zemi. Jsou ve druhém pololetí posledního ročníku teprve týden, a už se chovají tak, jako by měli školu za sebou a vůbec sem nepatřili. Jeden zvedá hlavu a obrací se mým směrem, ale ostatní ne; buď si mě nevšimli, anebo prostě vědí, že tu jsem, a No jo, to je prostě Theodor Magor.

Pak se ode mě odvrací a ukazuje někam na nebe. Nejdřív si myslím, že na mě, ale pak uvidím tu dívku. Stojí pár metrů ode mě na druhé straně věže také na římse; tmavě blonďaté vlasy jí vlají ve větru a lem sukně se nadzdvihuje jako padák. I když je leden a jsme v Indianě, nemá na nohou punčocháče, boty drží v ruce a dívá se buď na svá chodidla, nebo na zem – těžko říct kam. Zdá se jako přimražená k místu, na kterém stojí.

Svým normálním, nekazatelským hlasem říkám tak klidně, jak je to jen možné: „Věř mi, to nejhorší, co můžeš udělat, je dívat se dolů.“

Velmi pomalu ke mně otáčí hlavu a já zjišťuju, že tu dívku znám, protože ji občas vídám na chodbě. Neodolám. „Chodíš sem často? Ptám se proto, že je to takové moje místo a nevzpomínám si, že bych tě tu někdy předtím viděl.“

Neusměje se, ani nemrkne, jen na mě hledí zpoza neforemných brýlí, které jí zakrývají skoro celý obličej. Snaží se o krok ustoupit a nohou naráží do zábradlí. Maličko se zapotácí, a než stačí propadnout panice, říkám: „Nevím, co to dává tobě, ale pro mě takhle vypadá město hezčí, i lidi jsou tak hezčí, dokonce i ti nejhorší z nich vypadají skoro laskavě. Kromě Gaba Romera a Amandy Monkové a celé té jejich namyšlené partičky.“

Jmenuje se Violet – něco. Je to oblíbená holka, roztleskávačka, nepatří k těm, do kterých byste řekli, že polezou na římsu šest pater nad zemí. Za těmi ošklivými brýlemi je hezká jako porcelánová panenka. Velké oči, sladký obličej ve tvaru srdce, perfektní tvar plných rtů. Dívka, co randí s kluky, jako je Ryan Cross, baseballová hvězda, a sedává u oběda s Amandou Monkovou a ostatními včelími královnami.

„Přiznejme si, že jsme sem nepřišli kvůli výhledu. Ty jsi Violet, že jo?“

Zamrká, takže to pokládám za souhlas.

„Theodor Finch. Myslím, že jsme spolu vloni chodili na algebru.“

Znovu zamrká.

„Nenávidím matiku, ale kvůli tomu tady nejsem. A asi ani ty ne. Nejspíš jsi v matice lepší než já, ale to je tím, že v matice je skoro každý lepší než já. To je ale v pohodě, s tím jsem se smířil. Víš, vynikám v jiných, daleko důležitějších věcech, třeba v hraní na kytaru, v sexu a v tom, jak důsledně zklamávat svého otce, když vyjmenuju alespoň některé. Mimochodem, je nejspíš pravda, že ji v životě nikdy nebudeš používat. Myslím tím matematiku.“

Pořád mluvím, ale musím říct, že mi dochází dech. Chce se mi na záchod, takže moje slova nejsou trhaná jen tak pro nic za nic. (Poznámka pro příště: Než se rozhodnete vzít si život, dojděte se předtím vyčurat.) A pak taky začíná pršet, což při téhle teplotě znamená, že se déšť před dopadem na zem změní v krupobití.

„Začíná pršet,“ řeknu, jako kdyby o tom nevěděla. „Možná je to znamení, že to mám udělat, protože déšť spláchne krev, což je příjemnější než ten nepořádek muset uklízet jinak. Ale to je jenom jedna část mých myšlenek. Nejsem sice nijak ješitný člověk, ale pořád jsem člověk. Nevím, jak ty, ale nechci při pohřbu vypadat, jako bych proběhl hustým trním.“

Zachvěje se nebo se otřese, těžko říct; pomalu se k ní začnu přibližovat a doufám, že nespadnu dřív, než se k ní dostanu, protože to poslední, co bych chtěl, by bylo být před touhle holkou za blbce. „Řekl jsem jasně, že chci nechat zpopelnit, ale máma mi nevěří.“ A táta udělá všechno, co mu máma řekne, protože ji nebude chtít ještě víc naštvat, a kromě toho, jsi moc mladý na takové úvahy, víš přece, že babička Finchová se dožila osmadevadesáti let, takže o tom teď nebudeme mluvit, Theodore, a zatěžovat tím matku.

„Takže to bude otevřená rakev, což znamená, že pokud skočím, nebudu v ní vypadat zrovna moc hezky. Myslím, že nebudu mít tak neporušený obličej jako teď, tím myslím dvě oči, jeden nos, jedna ústa a kompletní chrup, který, mám-li být upřímný, na mně patří k tomu lepšímu.“ Usmála se, jako by věděla, co tím mám na mysli. Všechno by mělo být na svém místě, tam, kam to patří, a nikde jinde.

Nic neříká, takže se k ní pomalu přibližuju a nepřestávám mluvit. „Nejvíc ze všeho je mi líto pohřebáka. Už takhle má práci na hovno a ještě se bude muset zaobírat s kreténem, jako jsem já.“

Zdola někdo křičí. „Violet? Je tam nahoře Violet?“

„Ach bože,“ říká tak potichu, že to sotva slyším. „Achbože-achbožeachbože.“ Vítr jí zafoukal do sukní i vlasů a vypadalo to, jako by se chystala odletět.

Dole to zabzučelo a já křičím: „Nesnažte se mě zachránit! Zabijete se!“ A pak říkám tiše, jen pro ni: „Tak, myslím, že bychom měli udělat tohle.“ Byl jsem teď od ní jen na jeden krok. „Chci, abys hodila boty směrem ke zvonu a pak se držela zábradlí, jen se ho pevně chyť a pak přes ně přehoď pravou nohu. Dobře?“

„Dobře,“ přikývne a začne znovu ztrácet rovnováhu.

„Nepřikyvuj.“

„Dobře.“

„A teď, ne abys udělala chybu a udělala krok vpřed místo vzad. Budu počítat. Na tři, jo?“

„Dobře.“ Hodila boty ke zvonu. S dvojím žuchnutím dopadly na beton.

„Jedna. Dva. Tři.“

Chytila se kamenné obruby, pohlédla na mě, pak zvedla nohu, přehodila ji přes zábradlí a zůstala na něm sedět. Zírala dolů a já jsem viděl, že je znovu jak přimražená, tak říkám:

„Dobrý. Skvělý. Jen se přestaň dívat dolů.“

Znovu na mě pohlédne a pak došlápne pravou nohou na podlahu zvonice, a jakmile to udělá, říkám: „A teď ještě levou nohu. Zvládneš to. Hlavně se nepouštěj zábradlí.“ Teď se třese už opravdu silně, slyším, jak jí cvakají zuby, ale zároveň vidím, že přidává levou nohu k pravé, a je tedy v bezpečí.

Takže teď už je to jen na mně. Dívám se naposledy dolů přes svoje nohy o velikosti šestačtyřicet, které snad nikdy nepřestanou růst – dneska na nich mám tenisky se zářivě zelenými tkaničkami – na otevřená okna ve čtvrtém, třetím, druhém patře, na Amandu Monkovou, kdákající na schodech a potřásající hřívou vlasů jako poník, jak se snaží skrýt před deštěm pod otevřenou knihou a ještě přitom flirtovat.

Dívám se přes to všechno na samotný pozemek, který je teď slizký a vlhký, a představuju si, jak tam ležím.

Stačí jediný krok. Bylo by to odbyté ve vteřině. Už nikdy znova „Theodor Magor“. Žádná další bolest. Už nikdy nic.

Snažím se přenést přes neočekávané vyrušení záchranou cizího života a vrátit se ke svému plánu. Na chvíli to dokonce i cítím: klid naplňující moji mysl, jako bych byl už opravdu mrtvý. Jsem nehmotný a svobodný. Nikoho a ničeho se nebojím, ani sám sebe.

Pak hlas za mými zády řekne: „Chci, aby ses chytil zábradlí, a až to uděláš, opři se o ně a přehoď přes ně pravou nohu.“

Ten pocit, který mě předtím ovládal, najednou zmizel a teď to celé vypadalo jako hrozně hloupý nápad; zbývala jen představa Amandina výrazu ve tváři, kdybych proletěl vzduchem přímo k ní. Při tom pomyšlení jsem se musel zasmát. Smál jsem se tak, až jsem skoro spadl, a to mě vyděsilo – opravdu vyděsilo – a chytil jsem se, Violet chytila mě a Amanda vzhlédla vzhůru. „Pošuk!“ křičí někdo. Amandina skupinka patolízalů. Ohrnuje své plné rty a pak zavolá: „Jsi v pohodě, Vio?“

Violet se naklání přes zábradlí a stále mě drží za nohy.

„Jsem v pořádku.“

Dveře na vrcholu věže se prudce otevírají a objevuje se Charlie Donahue, můj nejlepší kamarád. Charlie je černý. Úplně černý. A udělal pro mě víc než kdokoli jiný, to vím.

Říká: „Dneska je k obědu pizza,“ jako kdybych nestál na římse šest pater nad zemí s roztaženýma rukama a s koleny omotanými dívčinými pažemi.

„Proč do toho nejdeš, abys to měl konečně za sebou, magore?“ To křičí zdola Gabe Romero, známější jako Roamer, a ještě známější jako blbec. A znova smích.

Protože mám ještě dneska rande s tvojí mámou, pomyslím si, ale nahlas nic neříkám, protože je to jen kec, to je třeba si přiznat, a hlavně, taky by mi za to mohl rozflákat ciferník, pokud to teď neudělám já sám.

Místo toho zavolám: „Díky, žes mě zachránila, Violet. Nevím, co bych dělal, kdyby ses tu neobjevila. Myslím, že bych teď už byl mrtvej.“

Poslední tvář, kterou vidím, patří mému výchovnému poradci, panu Embrymu. Zírá na mě, a já si říkám skvělý. Prostě skvělý.

Nechal jsem Violet, aby mi pomohla přes zídku na betonovou podlážku. Zezdola zazněl potlesk, ale nebyl určený pro mě, byl pro hrdinku Violet. Takhle zblízka vidím, že je její pleť hladká a čistá, kromě dvou pih na pravé tváři. Oči má šedozelené. Už nemyslím na to, že bych skočil. Ty oči mě dostaly. Jsou velké a chápavé, jako kdyby viděly a věděly všechno. Jsou teplé, upřímné, žádné tupé oči bez výrazu, ten druh, který ti dává pocit, že vidí jen a jen tebe, dokonce i když jsou schované za brýlemi. Je hezká, vysoká, ale zase ne moc, má dlouhé, neklidné nohy a křivky boků, které se mi na dívkách moc líbí. Hodně holek na střední má figuru spíš jako kluci.

„Jen jsem tam seděla,“ řekla. „Na zábradlí. Nevylezla jsem sem proto, abych…“

„Můžu se tě na něco zeptat? Myslíš, že existuje něco jako perfektní den?“

„Cože?“

„Perfektní den. Od začátku do konce. Den, ve kterým se nestane nic strašnýho, nebo smutnýho, nebo prostě jen obyčejnýho. Myslíš, že je to možný?“

„Nevím.“

„Už jsi nějaký takový zažila?“

„Ne.“

„Já taky ne, ale snažím se o to.“

Zašeptá: „Díky, Theodore Finchi.“ Naklání se ke mně, políbí mě na tvář a já cítím květinovou vůni jejího šampónu. Říká mi do ucha: „Jestli to někdy někomu prozradíš, tak tě zabiju.“ Pak vezme boty a pospíchá pryč, aby nezmokla, zpátky ke dveřím, které vedou na tmavé rozvrzané schodiště, jež ústí v jedné z mnoha příliš světlých a příliš přeplněných školních chodeb.

Charlie se za ní díval, a když se dveře zavřely, obrátil se zpátky ke mně. „Člověče, proč jsi to udělal?“

„Protože všichni musíme jednou umřít. Chci bejt jenom připravenej.“ Samozřejmě to není ten pravý důvod, ale Charliemu to bude stačit. Pravdou je, že mám spoustu důvodů, a většinou se mění každý den, jako třeba třináct studentů čtvrtého ročníku, které na začátku týdne postřílel nějaký cvok ve školní tělocvičně, nebo holka o dva roky mladší než já, co právě umřela na rakovinu, anebo chlap, kterýho jsem viděl u kina Mall, jak kope do svýho psa, nebo můj otec.

Charlie si to sice může myslet, ale aspoň nahlas neříká, že jsem „magor“, což je důvod, proč je můj nejlepší kamarád. Kromě tohohle, i když to na něm fakt oceňuju, nemáme zrovna moc společného.

Teoreticky vzato bych měl v letošním roce končit školu. Ovšem je tu ta drobná záležitost se stolem a tabulí. (Pro zajímavost, nahradit tabuli je mnohem dražší, než si možná myslíte.) A pak incident s rozbitou kytarou, nezákonné používání zábavné pyrotechniky, a jednou nebo dvakrát jsem se porval. Díky tomu jsem, i když ne úplně dobrovolně, souhlasil s následujícím: každý týden poradna; zachování vysokého studijního průměru B; a účast alespoň na jedné mimoškolní aktivitě. Vybral jsem si drhání, protože tam jsem jediný kluk mezi dvaceti pěknýma holkama, což jsem si myslel, že by pro mě mohla být slušná šance. Taky jsem se snažil dobře chovat, bavit se s ostatními, zdržet se házení stoly, stejně jako všech ostatních „fyzických násilností“. A já musím pořád, pořád, při všem držet jazyk za zuby, protože právě tím se, podle všeho, spouští moje problémy. Když chci něco nebo někoho poslat do prr-, hned vybouchnu.

V kanceláři výchovného poradce po vyřízení formalit se sekretářkou usedám na jednu z tvrdých židlí a čekám, až na mě pan Embry bude mít čas. Vím, že Embryo – tak mu totiž říkám – takže, vím, že Embryo bude chtít vědět, co jsem, sakra, dělal ve zvonici. Když budu mít štěstí, nebude už čas řešit cokoli dalšího.

Za pár minut mě volá dovnitř; malý, tlustý chlápek připomínající býka. Zavírá dveře a z tváře mu mizí úsměv. Sedá si za stůl a fixuje mě očima vykulenýma tak, jako by měly každou chvíli prasknout. „Co jsi, sakra, dělal ve zvonici?“

Na Embryovi se mi líbí, že je víc než předvídatelný. Znám ho už od druháku.

„Chtěl jsem mít výhled.“

„Měl jsi v plánu skočit?“

„Ne, když je dneska k obědu pizza. V den, kdy je pizza, bych to neudělal, protože to je jeden z těch lepších dnů v týdnu.“ Měl bych se zmínit, že jsem génius v odklánění od tématu. Tak geniální, že bych za to mohl získat stipendium a doktorát na vysoké, ale proč se s tím obtěžovat? Už takhle jsem v tom mistr. Čekám, že se zeptá na Violet, ale místo toho říká: „Potřebuju vědět, jestli plánuješ si nějak ublížit. A myslím to zatraceně vážně. Pokud se o tom dozví ředitel Wertz, zmizíš odtud dřív, než bys řekl švec, nebo ještě něco horšího. Nemluvě o tom, že pokud tomu nebudu věnovat pozornost a ty se tam vrátíš a skočíš, nevyhnu se soudnímu procesu, a věř mi, že na mě neplatí tak dobře, abych se z takové žaloby vyvlékl. A je jedno, jestli skočíš ze zvonice nebo z věže Purina, ať už to je majetek školy, nebo ne.“

Promnu si bradu, jako bych byl hluboce zamyšlený. „Věž Purina. To není špatný nápad.“

Nehne ani brvou, kromě toho, že na mě zamrkal. Stejně jako většina lidí na Středozápadě nemá smysl pro humor, a hlavně ne tehdy, když se to týká citlivých témat. „Nevtipkujte, pane Finchi. O takových věcech se nežertuje.“

„Ne, pane. Omlouvám se.“

„Sebevrazi nemyslí na následky svých činů. Tím mám na mysli nejen tvoje rodiče a sourozence, ale i kamarády, přítelkyně, spolužáky a učitele.“ Líbí se mi způsob, jakým ve mně chce vzbudit dojem, kolika lidem na mně záleží, včetně hned několika přítelkyň.

„Jen jsem se tak potloukal kolem. Souhlasím, že to asi nebude ten nejlepší způsob, jak strávit pololetí.“

Vezme složku, hodí ji před sebe a začne v ní listovat. Čekám, až dočte, a znovu se na mě podívá. Zajímalo by mě, jestli si v duchu počítá dny, co zbývají do začátku prázdnin.

Postaví se jako policajt v televizi, chodí kolem stolu a pak se vztyčí přímo nade mnou. Nakloní se ke mně se založenýma rukama a já se rozhlížím kolem, jako kdybych hledal falešné zrcadlo, za kterým mě tajně sleduje další policajt.

„Mám zavolat tvé matce?“

„Ne. A ještě jednou ne.“ A znovu: ne ne ne. „Podívejte, byla to jenom taková blbost. Chtěl jsem jenom vědět, jaký to je tam stát a dívat se dolů. Nikdy bych ze zvonice neskočil.“

„Pokud by se to stalo znovu, pokud přemýšlíš o tom, že bys to udělal znovu, zavolám jí. A tebe pošlu na test, jestli nebereš drogy.“

„Vážím si vašeho zájmu, pane.“ Snažím se, aby to znělo co nejvíc upřímně, protože to poslední, o co stojím, je větší, ještě jasnější reflektor zaměřený přímo na mě ve všech prostorách školy v průběhu celýho mýho života. Takže teď, v tuhle chvíli, mám Embrya vlastně opravdu rád. „Pokud jde o drogy, není třeba s tím ztrácet drahocenný čas. Fakt. Pokud nepočítáte cigarety. Já a drogy? To nejde dohromady. Věřte mi.“ Složil jsem ruce v klíně jako hodný kluk. „Pokud jde o tu záležitost se zvonicí, i když to nebylo tak, jak si myslíte, slibuju vám, že se to nebude opakovat.“

„To máš pravdu. Nebude. Chci, abys sem chodil dvakrát týdně namísto jednou. Budeš si se mnou chodit povídat v pondělí a v pátek, abych viděl, jak na tom jsi.“

„Jsem rád, pane – tedy, myslím tím, že s vámi konverzuju opravdu rád – ale jsem vážně v pohodě.“

„Nemáš možnost vyjednávat. Teď si promluvíme o konci minulého pololetí. Přišel jsi o čtyři, skoro o pět týdnů vyučování. Tvoje matka říká, že jsi měl chřipku.“

Teď vlastně mluví o Kate, mojí sestře, ale neví o tom. To ona volala do školy, když jsem byl mimo, protože máma má dost jiných starostí.

„Jestli to řekla, je třeba se o tom dohadovat?“

Faktem je, že jsem byl nemocný, ale nedá se to nazvat zrovna nějakým druhem chřipky. Ze zkušenosti vím, že lidé jsou daleko soucitnější, když vidí, že vás něco bolí, a asi tak po miliónté za svůj život jsem si přál, abych měl spalničky nebo neštovice nebo jakoukoli jinou pochopitelnou nemoc, protože by to bylo snazší jak pro mě, tak pro ně. Cokoli bylo lepší než pravda: Zhroutil jsem se. Byl jsem prázdný. V jediné minutě se všechno proměnilo a moje mysl se začala točit v kruhu jako starý polární pes, když se chystá ke spánku. Zhasnul jsem a šel spát, ale nespal jsem, nemohl jsem, tak jako každou noc. Myslel jsem jen na dlouhý, hluboký, temný spánek, ve kterém nejsou žádné sny.

Embryo znovu zúží oči a přísně na mě zírá, snaží se, abych se zpotil strachy. „Můžeme tedy očekávat, že se v tomhle pololetí vyhneš všem potížím?“

„Přesně tak.“

„A budeš držet krok s výukou?“

„Ano, pane.“

„Domluvím se sestrou ten drogový test.“ Zamává rukou ve vzduchu a pak na mě ukáže prstem. „Probace znamená ,období k testování něčí vhodnosti; období, v němž se žák musí zlepšit‘. Pokud mi to nevěříš, najdi si to ve slovníku, a zůstaň, kristepane, naživu.“

Tuhle věc nemůžu říct: Chci zůstat naživu. Důvod, proč to nemůžu říct, je v té tlusté složce před ním, i když tomu asi nevěří. A je tu ještě něco, čemu by nikdy neuvěřil – bojuju s tím, abych zůstal na tomhle podělaným, všivým světě. Stát na římse zvonice není o umírání. Je to o tom mít věci pod kontrolou. Je to o tom už nikdy znovu neusnout.

Embryo přechází kolem stolu a bere z police brožury „Teenageři v nesnázích“. Pak mi říká, že nejsem sám, že si s ním můžu přijít kdykoli promluvit, že jsou jeho dveře vždy otevřené, je tady a uvidíme se zase v pondělí. Chci říct, bez urážky, že to není moc pohodlné, ale místo toho mu děkuju, protože má tmavé kruhy pod očima a kuřácké vrásky kolem úst. Nejspíš si půjde zapálit hned, jak odejdu. Beru si několik brožur a odcházím. Ani jednou se nezmínil o Violet, takže se mi dost ulevilo.

VIOLET
154 dnů do maturity

Pátek ráno. Kancelář paní Marion Kresneyové, výchovné poradkyně, která má malé, laskavé oči a úsměv příliš velký pro její tvář. Podle diplomu visícího na zdi nad její hlavou je na Bartlettské střední už patnáct let. Tohle je naše dvanáctá schůzka. Srdce mi stále divoce buší a ruce se mi třesou z toho, jak jsem byla na té římse. Je mi zima všude po těle a jediné, co chci, je si jít lehnout. Čekám, že paní Kresneyová řekne: Vím, co jsi udělala, Violet Markeyová. Tvoji rodiče jsou na cestě. Lékaři jsou připraveni, aby tě doprovodili do nejbližšího psychiatrického zařízení.

Ale začínáme tak jako vždycky.

„Jak se máš, Violet?“

„Fajn. A vy?“ Sedím s rukama v klíně.

„Mám se dobře. Mluvme o tobě. Chci vědět, jak se cítíš.“

„V pohodě.“ To, že to ještě nevytáhla, neznamená, že o tom neví. Skoro nikdy nemluví na rovinu.

„Jak spíš?“

Noční můry začaly asi měsíc po té nehodě. Ptá se na ně pokaždé, když se vidíme, protože jsem udělala chybu, řekla jsem o nich mámě a ta to řekla jí. To je hlavní důvod, proč jsem tady, a důvod, proč jsem se přestala mámě svěřovat.

„Spím dobře.“

Na paní Kresneyové je příjemné, že se vždycky, vždycky usmívá, bez ohledu na okolnosti. Líbí se mi to na ní.

„Žádné zlé sny?“

„Ne.“

Kdysi jsem si je zapisovala, ale teď už ne. Pamatuju si každý detail. Jako ten, co jsem měla před čtyřmi týdny, ve kterém jsem doslova roztála. V tom snu řekl táta: „Jsi na konci, Violet. Dosáhla jsi své hranice. Každý je máme a ty tvé se objevily právě teď.“ Ale já nechci, aby to tak bylo. Dívala jsem se na svoje nohy, které se proměnily v louže a vypařily se. Pak přišly na řadu ruce. Nebolelo to a pamatuju si, že jsem si myslela: Vlastně to nevadí, protože necítím žádnou bolest. Prostě mizím. A pak jsem se pomalu stávala neviditelnou, dokud jsem se neprobudila.

Paní Kresneyová se posunula na křesle, stále s úsměvem na tváři. Zajímalo by mě, jestli se usmívá i ze spaní.

„Promluvíme si o studiu na vysoké škole.“

Tehdy vloni bych si hrozně ráda promluvila o vysoké škole. S Eleanor jsme to někdy dělávaly, když šli máma s tátou do postele. Když bylo teplo, sedávaly jsme venku, a když byla zima, tak vevnitř. Představovaly jsme si místa, kam půjdeme, a lidi, které tam potkáme, daleko od Bartlettu v Indianě s počtem obyvatel 14 983, kde jsme se cítily jako cizinci z nějaké vzdálené planety.

„Napsalas, že se zajímáš o studium na Kalifornské univerzitě, Stanfordu, Berkeley, Floridské univerzitě, Univerzitě v Buenos Aires, Severokaribské univerzitě a Národní univerzitě v Singapuru. To je velice pestrý seznam, ale co se stalo s New Yorkem?“

Od prázdnin před sedmou třídou byl můj sen studovat tvůrčí psaní na univerzitě v New Yorku. Bylo to proto, že jsem s matkou, vysokoškolskou profesorkou a spisovatelkou, navštívila New York; dělala absolventskou práci a tři týdny jsme všichni čtyři zůstali ve městě a stýkali se s jejími bývalými učiteli a spolužáky – spisovateli, dramatiky, scenáristy a básníky. Měla jsem v plánu požádat v říjnu o předčasné přijetí. Ale pak se stala ta nehoda a změnila jsem názor.

„Nestihla jsem termín pro podání přihlášky.“ Termín k řádnému přijetí končil přesně před týdnem. Všechno jsem vyplnila, dokonce i napsala esej, ale neposlala jsem to.

„Pojďme si povídat o psaní. O internetových stránkách.“

Tím myslí EleanoraViolet.com. S Eleanor jsme je založily poté, co jsme se přestěhovali do Indiany. Chtěly jsme vést on-line magazín, který by nabízel dva (velice) odlišné pohledy na módu, krásu, kluky, knížky, život. Vloni s námi udělala rozhovor Eleanořina kamarádka Gemma Sterlingová – hvězda internetového pořadu Rant – a to ztrojnásobilo počet našich čtenářů. Ale od chvíle, kdy Eleanor umřela, jsem na stránky ani nesáhla. Jaký by to mělo smysl? Byly to stránky o dvou sestrách. A kromě toho, ve chvíli, kdy jsme prorazily to zábradlí na mostě, umřela taky moje slova.

„Nechci mluvit o webových stránkách.“

„Tvoje maminka je přece spisovatelka. To musí být hodně užitečné, může ti s ledasčím poradit.“

„Jessamyn Westová řekla: ,Psaní je tak těžké proto, že spisovatelé, kteří měli peklo na zemi, nemohou uniknout svému trestu.‘ “

To ji zjevně zaujalo. „Máš pocit, že jsi potrestaná?“ Mluví o nehodě. Anebo možná o tom, že musím být tady, v téhle kanceláři, v téhle škole a v tomhle městě.

„Ne.“ Mám pocit, že bych měla být potrestaná? Ano. Proč bych jinak ubližovala sama sobě?

„Myslíš, že jsi zodpovědná za to, co se stalo?“ Zatahám se za ofinu. „Ne.“

Opře se v křesle. Úsměv se jí na tváři maličko stáhl. Obě víme, že lžu. Zajímalo by mě, co by mi řekla, kdybych jí svěřila, že jsem před hodinou stála na římse zvonice. Teď už jsem si docela jistá, že o tom neví.

„Už jsi od té doby řídila auto?“

„Ne.“

„A jela v autě, když řídili rodiče?“

„Ne.“

„Měla bys to udělat.“ Není to otázka. Zní to, jako kdyby s nimi s oběma mluvila, což taky nejspíš udělala.

„Nejsem ještě připravená.“ Tohle jsou tři magická slovíčka.

Zjistila jsem, že mě dostanou prakticky z jakékoli situace.

Znovu se předkloní. „Už jsi přemýšlela o návratu k roztleskávačkám?“

„Ne.“

„Do studentské rady?“

„Ne.“

„A hraješ ještě v orchestru na flétnu?“

„Jsem na poslední židli.“ Tohle jediné se od nehody nezměnilo. Vždycky jsem byla až vzadu na posledním místě, protože nejsem moc dobrá ve hře na flétnu.

Znovu se stáhne. Na chvíli myslím, že to vzdala.

Pak řekne: „Jde mi o to, aby ses posunula dál, Violet. Upřímně řečeno, už bys měla být dál, než jsi. Nemůžeš se věčně vyhýbat autům, zvlášť ne teď v zimě. A nemůžeš zůstat stát na místě. Musíš si uvědomit, že jsi přežila, a to znamená…“

Nikdy se nedozvím, co to znamená, protože pokaždé, když uslyším slovo „přežila“, vstanu a odejdu.

Jdu na hodinu. Školní chodba.

Nejmíň patnáct lidí – některé znám, jiné ne, s některými jsem nemluvila měsíce – mě cestou do třídy zastavuje a říká, jak jsem odvážná, když jsem zachránila Theodora Finche před sebevraždou. Jedna z holek, co dělají školní časopis, se mnou chce udělat rozhovor.

Ze všech lidí, které jsem mohla „zachránit“, je Theodor Finch nejhorší možná volba, protože je tady na Bartlettu legenda. Moc ho neznám, ale vím o něm. Každý o něm ví. Někteří ho nenávidí, protože je podivín, který se často pere, párkrát už ho vyhodili ze školy a dělá si, co sám chce. Jiní ho uctívají, protože je podivín, který se často pere, párkrát už ho vyhodili ze školy a dělá si, co sám chce. Hraje na kytaru v pěti nebo šesti různých kapelách a v posledním roce přerušil studium. A je trochu… extrémista. Jednou třeba přišel do školy pomalovaný od hlavy až k patě na červeno, a nebylo to o Halloweenu. Některým lidem řekl, že protestuje proti rasismu, a jiným zase, že proti jedení masa. V prvním ročníku nosil každý den po celý měsíc pláštěnku; rozpůlil tabuli a taky stůl, ukradl všechny žáby, které se měly pitvat ve školní laboratoři, a pohřbil je na baseballovém hřišti. Slavná Anna Farisová kdysi řekla, že tajemstvím, jak přežít střední školu, je „ponížit se“. Finch dělá pravý opak.

Do hodiny ruské literatury jsem přišla s pětiminutovým zpožděním. Paní Mahonová ve své paruce zrovna zadává desetistránkovou esej o knize Bratři Karamazovi. Všichni nad tím úpí, ale já ne, protože bez ohledu na to, co si myslí paní Kresneyová, jsem pořád pod ochranou Mimořádných okolností.

Ani neposlouchám, co paní Mahonová vykládá. Místo toho si upravuju pomačkanou sukni. Bolí mě hlava. Nejspíš z brýlí. Eleanor měla horší zrak než já. Sundala jsem si brýle a položila je na stůl. Na ní byly stylové. Na mně jsou ošklivé. Hlavně když nosím ofinu. Ale možná, když budu ty brýle nosit dost dlouho, můžu být jako ona. Mohla bych uvidět to, co viděla ona. Mohla bych být námi oběma, protože mi chybí, mnohem víc, než chybím sama sobě.

Jde o to, že jsou dobré dny a špatné dny. Cítím se skoro provinile, když připouštím, že nejsou všechny špatné. Někdy, když na to zrovna nemyslím – když se dívám na televizi, přečtu si vtipný vzkaz od táty, někdo něco řekne ve třídě – tak se musím smát, jako by se nic nestalo. Připadám si zase normálně, jako dřív. Někdy si ráno po probuzení zpívám. Nebo dám víc nahlas muziku a tančím. Většinu dní chodím do školy. Občas si vyjedu na kole a připadám si jako obyčejná holka na projížďce.

Emily Wardová mě šťouchá do zad a podává mi vzkaz. Paní Mahonová vybírá na začátku hodiny od všech mobilní telefony, takže je to staromódně ručně psaný lísteček.

Fakt jsi zachránila Finche před sebevraždou? x Ryan. Ve třídě je jenom jeden Ryan – někdo by mohl namítnout, že je jediný na celé škole, možná i na celém světě – a to je Ryan Cross. Vzhlédnu od lístečku a zachytím jeho pohled, sedí o dvě lavice dál. Je moc hezký. Široká ramena, husté zlatohnědé vlasy, zelené oči a dost pih na to, aby vypadal přístupně. Do prosince jsme spolu chodili, ale teď máme pauzu.

Nechala jsem vzkaz ležet na stole asi tak pět minut, než jsem na něj odpověděla. Nakonec jsem napsala: Náhodou jsem tam byla. x V. Ani ne za minutu je tu odpověď, ale tentokrát ji neotvírám. Myslím, že by spousta holek ráda dostala vzkaz od Ryana Crosse. Violet Markeyová z loňského jara byla jednou z nich.

Když zazvonil zvonek, zůstala jsem na místě. Ryan asi minutu čekal, co udělám, ale když viděl, že jen tak sedím, vzal si svůj telefon a odešel ze třídy.

Paní Mahonová říká: „Ano, Violet?“

Deset stran nebyl žádný velký problém. Když učitel chtěl deset, napsala jsem klidně dvacet. Pokud by chtěl dvacet, udělám jich třicet. V psaní jsem byla nejlepší, lepší, než jsem byla jako dcera nebo přítelkyně nebo sestra. Psaní, to jsem byla já. Ale teď je to jedna z věcí, které dělat nemůžu.

Neřekla jsem nic, ani „Nejsem ještě připravená“. Je to v nepsaném životním kodexu pod položkou Jak reagovat, když student ztratí blízkého člověka a ještě po devíti měsících je to pro něj nesmírně těžké.

Paní Mahonová si povzdechne a podá mi můj telefon. „Stačí mi strana nebo jen odstavec, Violet. Udělej, co můžeš.“ Moje Mimořádné okolnosti zachránily situaci.

Ryan čeká před třídou. Vidím na něm, jak se snaží najít ten správný dílek puzzle, který by mě dal zase dohromady a udělal ze mě jeho zábavnou přítelkyni. Říká: „Dneska ti to fakt moc sluší.“ Je natolik milý, že nezírá na moje vlasy.

„Díky.“

Přes Ryanovo rameno vidím, jak si po chodbě vykračuje Theodor Finch. Kývne na mě, jako že ví něco, co já nevím, a jde zase dál.

FINCH
Šestý den (pořád ještě), co jsem probuzený

Do oběda je škola plná toho, jak Violet Markeyová zachránila Theodora Finche od skoku ze zvonice. Cestou do hodiny zeměpisu Spojených států jdu chodbou za skupinkou dívek, které o tom pořád dokola mluví, aniž by měly tušení, že já jsem ten Theodor Finch.

Mluví jedna přes druhou, hlasy, které vždy na konci věty končí otazníkem, takže to zní nějak takhle: Slyšela jsem, že měl pistoli? Slyšela jsem, že mu ji musela vyrvat z ruky? Moje sestřenice Stacey, která jde na New Castle, říká, že byla s přítelem v Chicagu, kde hrál v nějakým klubu, a byli z něj úplně hotoví? No, můj bratr byl u toho, když tenkrát odpálil ty petardy, a říkal, že než ho policie odvedla, křičel: ,Pokud mě nenecháte, počkejte si na velký finále!‘?

Zdá se, že jsem tragická a nebezpečná postava. Myslím, že jo. Je to tak. Jsem tu a teď už nejsem jen vzhůru, ale jsem Probuzený, a měli byste se na to všichni připravit, protože právě nastává další magoření. Předbíhám je, obracím se k nim a říkám: „Slyšel jsem, že to udělal kvůli holce,“ a pak si to vykračuju celou cestu až ke třídě.

Uvnitř ve třídě si sedám na místo a cítím se nepopulární, neporazitelný, nervózní a podivně nadšený, protože jsem unikl – no, dobře – smrti. Rozhlížím se kolem, ale nikdo nevěnuje pozornost ani mně, ani panu Blackovi, našemu učiteli, který je doslova ten největší chlap, jakého jsem kdy viděl. Má červenou až rudou tvář, díky které vypadá pořád, jako kdyby měl úpal nebo byl na pokraji infarktu, a když mluví, sípá.

Celou dobu, co jsem v Indianě, což je celý můj život – říkám tomu léta očistce – žiju jen sedmnáct kilometrů od nejvyššího bodu ve státě. Nikdo mi o tom neřekl, ani rodiče, ani sestry nebo učitelé, až do téhle chvíle v rámci tématu „Divy Indiany“ v zeměpise Spojených států; tenhle předmět byl ve škole zavedený až letos ve snaze „seznámit studenty s bohatstvím jejich domovského státu a probudit v nich hrdost na své předky“.

Nedělám si srandu.

Pan Black usedá na židli a odkašle si. „Takže… znovu a lépe… ideálním způsobem… jak začít pololetí… bude nejvyšší bod.“ Kvůli tomu sípání je těžko říct, jestli to je opravdu všechno, co nám chtěl pan Black sdělit. „Vrch Hoosier je… 383 metrů nad mořem… a je hned na pozemcích… za rodinnými farmami… V roce 2005 Eagle… skaut z Kentucky… dostal povolení vybudovat stezku a místo na občerstvení… postavil a podepsal…“

Zvedám ruku, kterou ovšem pan Black ignoruje. Zatímco mluví, nechávám ruku nahoře a přemýšlím. Jaké by to bylo, kdybych tam šel a postavil se tam. Vypadaly by věci z nadmořské výšky 383 metrů jinak? Nezdá se to moc vysoko, ale jsme na to hrdí, a kdo může říct, že 383 metrů neudělá na nikoho dojem?

Nakonec na mě kývne, se rty tak pevně sevřenými, že to vypadá, jako kdyby je spolkl. „Ano, pane Finchi?“ Povzdechl si tak těžce, jako by mu bylo sto let, a věnoval mi nedůvěřivý pohled plný obav.

„Navrhuju pěší výpravu. Musíme vidět úžasné památky Indiany, dokud ještě můžeme, protože minimálně tři z nás v téhle třídě se chystají odmaturovat a ke konci tohoto roku opustit náš stát, a co jiného bychom jim měli ukázat v rámci jednoho z nejhorších vzdělávacích systémů v zemi? Kromě toho takové místo je těžké ocenit, dokud ho neuvidíme. Asi jako Grand Canyon nebo Yosemitský park. Musíte tam být, abyste ocenili jejich nádheru.“

Byl jsem sarkastický jen tak na dvacet procent, ale pan Black říká: „Děkuju vám, pane Finchi,“ což znamená přesný opak. Začínám si v notýsku kreslit kopce na počest našeho nejvyššího bodu, ale vypadají spíš jako beztvaré hroudy nebo hadi vznášející se ve vzduchu – nemůžu se rozhodnout, co z toho je přesnější.

„Theodor má pravdu, že někteří z vás… opustí… na konci tohoto školního roku… Indianu a půjdou… někam jinam. Odejdou z našeho… skvělého státu, a předtím… byste to měli vidět. Měli byste… se zajít podívat…“

Hluk v místnosti přeruší jeho řeč. Někdo přišel pozdě a upustil knihu a pak, když ji zvedal, vysypaly se mu všechny ostatní knihy, takže úplně přehlušil výklad. Pak následuje smích, protože jsme na střední, a tudíž předvídatelní a skoro všechno nám přijde legrační, zvlášť pokud jde o veřejné ponižování někoho jiného. Dívka, které se rozsypaly knihy, je Violet Markeyová, ta samá Violet Markeyová jako na zvonici. Rudne jako řepa a řekl bych, že v tuhle chvíli se jí chce umřít. Ne ve smyslu skočím-odněkud-z výšky, ale v tom smyslu, že v duchu prosí zem, aby ji na místě spolkla.

Znám tyhle pocity, dobře je znám, líp než svoji mámu, sestry nebo Charlieho Donahua. Tenhle pocit mě provází po celý život. Jako když jsem sebou při kickballu fláknul přímo před Suze Hainesovou; nebo když jsem se smál tak moc, až mi něco vylítlo z nosu a přistálo na Gabe Romerovi; nebo během celého osmého ročníku.

A tak, protože jsem na to zvyklý a protože ta dívka, Violet, nemá daleko k pláči, shodím na podlahu jednu ze svých učebnic. Všechny pohledy se obrací na mě. Ohýbám se, zvedám ji a mrštím s ní o zeď, jako by to byl bumerang – odráží se od zdi, proletí nad hlavami spolužáků – a když se nakláním na židli, abych se jí vyhnul, spadnu na zem. Pak následuje hihňání, potlesk a jeden nebo dva výkřiky „magor“, a pak sípání pana Blacka: „Jestliže jste skončil… Theodore… rád bych pokračoval.“

Vstávám, sbírám židli a knihu, posadím se a usmívám se na Violet, která se na mě dívá s výrazem, který se dá popsat jako překvapení, úleva a ještě něco – možná smutek. Rád bych si myslel, že je v něm i trochu chtíče, ale to může být jen zbožné přání. Úsměv, který jí posílám, je ten nejlepší, jaký svedu, ten, který používám na mámu, aby mi odpustila, že jsem se zdržel moc dlouho venku, nebo když provedu něco divnýho. (Občas, když vidím, že se na mě máma dívá – vlastně vždycky, když se na mě dívá – myslím, že si při tom říká: Odkud se to v něm, sakra, bere? To musí být geny z otcovy strany.)

Violet mi oplatí úsměv. Hned se cítím líp, protože se cítí líp ona, a taky proto, že se na mě usmívá, jako bych nebyl ten, kterému je třeba se zdaleka vyhnout. Takže jsem ji dneska zachránil hned dvakrát. Milosrdný Theodor, říká vždycky moje máma. Příliš milosrdný, ke své vlastní škodě. Je to myšleno jako kritika, tak to tak beru.

Pan Black se zadívá nejdřív na Violet a pak na mě. „Jak jsem řekl… váš úkol… je připravit zprávu… nejméně o dvou, ale raději o třech… pozoruhodnostech Indiany.“ Chci se zeptat, co tím přesně myslí, ale nemám čas, protože sleduju Violet, jak se soustředěně dívá na tabuli, stále s trochu zdviženými koutky úst.

Pan Black pokračuje a vykládá, jak mu jde o to, abychom si svobodně vybrali místa, která podněcují naši obrazotvornost bez ohledu na to, jak jsou bizarní nebo jak jsou od nás daleko. Máme za úkol tam jít, prohlédnut si je, nafotit, natočit video, ponořit se hluboko do jejich historie a říct mu o těch místech, na kterých cítíme hrdost, že jsme potomky osadníků Indiany. Pokud lze spojit všechno tohle dohromady, tím líp. Na dokončení projektu máme zbytek pololetí a máme to brát vážně.

„Budete pracovat… v týmech… po dvou. To se vám bude počítat… jako třicet pět procent… z výsledné známky…“

Znovu zvedám ruku. „Můžeme si vybrat, s kým chceme být v týmu?“

„Ano.“

„Vybral jsem si Violet Markeyovou.“

„To si proberte s ní… po hodině.“

Posunu se na židli, abych ji viděl, a opřu se lokty o zadní opěrku. „Violet Markeyová, rád bych tě měl za partnerku pro tenhle projekt.“

Tvář jí zrůžověla a všichni se na ni zadívali. Violet říká panu Blackovi: „Možná, jestli je tu něco, co bych mohla udělat, možná průzkum, nebo napsat krátkou zprávu.“ Mluvila tiše, ale stejně to znělo trochu naštvaně. „Nejsem ještě připravená…“ Přeruší ji. „Slečno Markeyová, rád bych… k vašemu vlastnímu prospěchu… řekl, že… nesouhlasím.“

„Ne?“

„Ne. Už máme… nový školní rok… a je načase… naskočit znovu do sedla.“

Několik lidí se zasmálo. Violet se na mě zadívá a já vidím, že jsem se nespletl, že je opravdu naštvaná. Pak si vzpomenu na tu nehodu, co měla ona a její sestra někdy vloni na jaře. Violet přežila, sestra umřela. To je důvod, proč nestojí o pozornost ostatních.

Zbytek vyučovací hodiny vypráví pan Black o místech, o kterých si myslí, že by nás mohla zajímat, a které bychom měli, bez ohledu na to, jestli si je vybereme, vidět ještě dřív, než skončíme školu – obvyklá profláklá turistická místa jako Conner Prairie, dům Leviho Coffina, Lincolnovo muzeum a dům, kde strávil dětství James Whitcomb Riley – i když stejně většina z nás zůstane v tomhle městě až do smrti.

Zkouším znovu zachytit Violetin pohled, ale už ani nevzhlédne. Místo toho se sesunula na židli a zírá přímo před sebe.

Když vyjdeme ze třídy, zastoupí mi cestu Gabe Romero. A jako obvykle není sám. Za ním stojí Amanda Monková s rukama v bok, vedle ní z jedné strany Joe Wyatt a z druhé Ryan Cross. Dobrý, slušný, milý chlapec Ryan, sportovec, premiant, předseda třídy. Nejhorší na něm je, že už od školky naprosto přesně ví, kým je.

„Nerad bych tě ještě jednou přistihl, jak se na mě díváš,“ vypálí Roamer.

„Nedíval jsem se na tebe. Věř mi, existuje asi tak milion věcí, na který bych se díval radši než na tebe, včetně úplně nahýho obřího zadku pana Blacka.“

„Teplouši!“

Vzhledem k tomu, že jsme s Romerem zapřisáhlí nepřátele už od základky, vyráží mi knihy z rukou, přestože to je přímo učebnicový příklad šikany, a já mám zase ten důvěrně známý pocit, kdy mám černo před očima a vztek, starý dobrý přítel, ve mně hrozí vybuchnout jako granát. Bouří mi v žaludku a z něj se šíří hustý jedovatý kouř do hrudi. Úplně stejný pocit jsem měl vloni, těsně předtím, než jsem zvedl stůl a hodil ho ne po Romerovi, i když by chtěl, aby tomu všichni věřili, ale na tabuli v učebně pana Gearyho.

„Seber si to, děvko.“ Roamer prochází kolem mě a praští mě – dost silně – ramenem do prsou. Nejradši bych mu zarazil hlavu do skříňky a vytáhl mu srdce ven ústy, protože být Probuzený znamená, že všechno ve vás je živé, bolestivé a nutí vás dohánět ztracený čas.

Místo toho jsem ale počítal v duchu do šedesáti s hloupým úsměvem na hloupé tváři. Nenechám se vytočit. Nechám se vyloučit. Budu hodný. Budu zticha. Vydržím to.

Pan Black mě sleduje ode dveří, tak se na něj snažím nonšalantně kývnout, abych mu ukázal, že jsem naprosto v klidu, jsem chladný, nevzrušený, všechno je pod kontrolou, všechno je v pořádku, není tu nic k vidění; dlaně mě nesvědí, obličej nehoří, krev se ve mně nevaří, takže klidně pokračujte v cestě. Slíbil jsem, že tenhle školní rok bude úplně jiný. Když se mi podaří zachovat si odstup od toho všeho včetně sebe sama, měl bych být schopný zůstat vzhůru a v realitě, kompletně, ne jen tak napůl, jako je to teď.

Přestalo pršet. Na parkovišti jsme se s Charliem Donahuem opřeli o jeho auto a pod vybledlým lednovým sluncem se Charlie rozpovídal o tom, o čem mluví ještě raději než o sobě – o sexu. Naše kamarádka Brenda stála a poslouchala, učebnice přitom tiskla na svůj objemný hrudník a vlasy jí svítily růžově a červeně.

Charlie během zimních prázdnin pracoval v kině v obchoďáku a zřejmě tam nechal všechny nažhavený holky proklouznout bez placení. To byl pravděpodobně ten největší adrenalin v jeho životě, když nepočítám, jak kdysi jezdil na kole bez držení.

Kývne na mě. „A co ty?“

„Co já?“

„Cos dělal? Kdes byl?“

„Tady kolem. Necítil jsem se na to, abych šel do školy, tak jsem se tak potuloval po okolí.“ Neexistuje způsob, jak vysvětlit kamarádům, že jsem spal, a i kdyby existoval, není to potřeba. Jedna z věcí, které se mi na Charliem a Brendě líbí nejvíc, je, že jim nemusím nic vysvětlovat. Přišel jsem, odcházím, a No jo, to je prostě Finch.

Charlie znovu přikývne. „Tak teď si musíš zapíchat.“ Tím odkazuje na ten incident na zvonici. Když si zapíchám, nebudu se chtít zabít. Podle Charlieho je to lék na cokoli. Kdyby všichni světoví vůdci dobře a pravidelně souložili, zmizely by všechny globální problémy lidstva.

Brenda se na něj zamračí. „Jsi čuně, Charlie.“

„Ty mě miluješ.“

„Zbožný přání. Proč nejsi víc jako Finch? To je gentleman.“ Moc lidí by to o mně neřeklo, ale skvělá věc na životě je to, že můžete být pro každého někým jiným.

„Z toho mě vynech,“ odpovím.

Brenda zavrtí hlavou. „Ale já to myslím vážně. Gentlemani jsou vzácní. Něco jako panny nebo skřítkové. Jestli se někdy vdám, vezmu si jedině někoho takovýho.“

Nemůžu si pomoct. „Pannu nebo skřítka?“ Plácne mě přes ruku.

„Mezi gentlemanem a chlapem, kterej je mimo hru, je rozdíl,“ opáčí Charlie. „Bez urážky, kámo.“

„Nic se neděje.“ Koneckonců, má pravdu, alespoň v porovnání s ním; znamená to, že mám s holkama smůlu. Některé mě mají za nemravu, jiné za cvoka, a některé, když kolem projde někdo další, rovnou předstírají, že mě vůbec neznají.

Kromě toho jsem ani moc neposlouchal, protože jsem přes Brendino rameno uviděl Violet. Zase cítím, že padám do něčeho, co už tu bylo a co dopadlo vždycky blbě. (Suze Hainesová, Laila Collmanová, Annalise Lemkeová, tři Briany – Harleyová, Baileyová a Boudreauová…) Jen proto, že se na mě usmála. Ale byl to zatraceně příjemný úsměv. Lidský, upřímný, který je zrovna teď dost vzácný. Zvlášť pokud jste já, Theodor Magor, Pan Divnej.

Brenda se otáčí, aby viděla, na co se dívám. Pak potřese hlavou a ušklíbne se způsobem, který mi způsobuje cukání v ruce. „Bože, vy chlapi jste všichni stejní.“

Doma máma mluví do telefonu a rozmrazuje obsah jednoho z hrnců, které vždycky na začátku týdne připravuje moje sestra Kate. Máma ho pak jen strčí do mikrovlnky. Kate sbíhá dolů po schodech, bere si z věšáku klíče od auta a říká: „Uvidíme se později, lůzře.“ Mám dvě sestry – Kate, která je jen o rok starší než já, a Deccu, které je osm. Jasně, přihodila se nedopatřením, na to přišla, už když jí bylo šest. Ale jak všichni víme, jestli je tu někdo omylem, navíc, jsem to ve skutečnosti já.

Jdu nahoru, mokré podrážky vržou o podlahu, a zavírám za sebou dveře svého pokoje. Vytahuju starou vinylovou desku, ani se nedívám, co to je, a pokládám ji na gramofon, který jsem našel ve sklepě. Deska je poškrábaná, zní to jako songy z dvacátých let. Teď jsem ve fázi, kdy poslouchám Split Enz, mám i stylový tenisky. Zkouším najít Theodora Finche jako dítě osmdesátých let a zjistit, jak se mu to zamlouvá.

Natahuju se přes stůl po cigaretě, beru ji do úst, a když sáhnu po zapalovači, vzpomenu si, že Theodor Finch z osmdesátek nekouří. Bože, jak ho nenávidím, je tak čistý, nadšený, a tak trochu hajzl. Nechávám si cigaretu v puse nezapálenou a snažím z ní vycucat trochu nikotinu, pak si beru kytaru a hraju s gramofonem; nakonec to vzdávám, sedám si k počítači, popojíždím chvíli na židli dopředu a dozadu a pak začínám psát.

Píšu: 5. ledna. Metoda: Školní zvonice. Na stupnici od jedné do deseti ve škále „jak moc jsem k tomu blízko“: pět. Fakta: Skákání je častější během úplňku a o svátcích. Jedním z nejznámějších skokanů byl Roy Raymond, zakladatel Victoria’s Secret. Související fakta: V roce 1912 muž jménem Franz Reichelt skočil z Eiffelovy věže ve speciálním padákovém obleku, který si sám ušil. Skočil, aby vyzkoušel svůj vynález – očekával, že poletí – ale místo toho padal přímo dolů, dopadl na zem jako meteorit a zanechal po sobě kráter o hloubce patnáct centimetrů. Chtěl se zabít? Pochybuju. Myslím, že byl jen náfuka a navíc hlupák.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Všechny malé zázraky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.