Informace o knihách Stephena Hawkinga pro dospělé

čtenáře jsou na internetových stránkách:

www.hawking.org.uk

www.rbooks.co.uk

www.georgessecretkey.com

Ilustrace na předsádce:

Barevně zvýrazněný pohled na mlhovinu Éta Carinae pokrývá plochu

o průměru 50 světelných let. Byl sestaven ze 48 obrázků získaných

Hubbleovým vesmírným dalekohledem v roce 2005. Barvy představují různé chemické prvky: síru (červená), vodík (zelená) a kyslík (modrá).

Mlhovina je obrovský mrak prachu a plynu, zahrnující směsku horkých, mladých hvězd, umírajících hvězd i oblastí zrodu hvězd.

© NASA/ESA/N. SMITH (University od California, Berkeley)/HUBBLE HERITAGE TEAM (STScI/AURA)/SCIENCE PHOTO LIBRARY

Lucy and Stephen Hawking

GEORGE´S SECRET KEY TO THE UNIVERSE

Text Copyright © Lucy Hawking, 2008

All rights reserved.

Translation © Lukáš Grygar, 2008

ISBN 978-80-242-7033-3

S láskou věnováno Williamovi a Georgeovi

Kapitola první

Čuníci jen tak nemizí, pomyslel si pro sebe Jirka, když stál nad zřetelně prázdným chlívkem. Zkusil zavřít a znovu otevřít oči, aby se ujistil, že snad nejde o nějaký přelud – jenže i na druhý pohled bylo prasátko a jeho zabahněné růžové tělo fuč. A když se Jirka podíval ještě důkladněji, jen to celou situaci zhoršilo: všiml si, že postranní dvířka chlívku zívají dokořán, tudíž je s největší pravděpodobností někdo pořádně nezavřel. A ten někdo byl podle všeho sám Jirka.

„Jiříčku!“ slyšel volat matku z kuchyně. „Chystám se vařit večeři, takže ti zbývá hodina! Už máš hotové domácí úkoly?“

„Ano, mami!“ odpověděl rádoby veselým hlasem.

„Jak se má čuně?“

„Skvěle! Báječně!“ vykvikl Jirka a přidal něco málo nadšeného zachrochtání, aby situace tady v zahradě zněla úplně obyčejně, tady v zahradě mezi vší tou zeleninou a jedním velikánským – momentálně zcela zmizelým — pašíkem. Čistě pro jistotu Jirka ještě jednou chrochtl, protože bylo výsostně důležité, aby jeho maminka nepřišla do zahrady dřív, než on stihne vymyslet nějaký plán. Jak ale čuníka najít a vrátit do chlívku ještě před večeří? Jirka byl v koncích. Dumal nad řešením problému a otázky rodičů byly tím posledním, co teď potřeboval.

Dobře totiž věděl, že rodiče neměli čuníka zrovna v lásce. Máma s tátou si prase do zahrady nikdy nepřáli a zvlášť tatínek dost skřípal zuby, kdykoli si uvědomil, co že mu to bydlí za záhonem kapusty. Čuníka dostali darem: pár let nazpátek se o Štědrém večeru přede dveřmi jejich domu objevila krabice plná pokvikování a funění, a když tu krabici Jirka otevřel, zevnitř se na něj mračilo rozčilené růžové sele. Opatrně ho vytáhnul z krabice ven a pak pobaveně sledoval, jak jeho nový kamarád na svých kopýtkách smykuje kolem vánočního stromku. Na krabici byl přilepený vzkaz: Moji milí!, stálo na něm. Veselé vánoce! Tenhle chlapík by potřeboval domov – můžete mu ho poskytnout? Pusinkuju vás, bábi.

Jirkův táta neměl z nového přírůstku do rodiny zrovna radost. Byl sice vegetarián, ale to ještě neznamenalo, že kamarádil se zvířaty. Ve skutečnosti dával přednost rostlinám, protože s těmi není žádná velká starost: nedělají čurbes, nenechávají za sebou špinavé stopy po celé kuchyni, a už vůbec nevlezou na stůl a nesežerou z něj všechny sušenky. Jenomže Jirka byl z vlastnictví prasátka nadšený. Dárky, co ten rok od mámy s tátou dostal, byly jako vždycky solidní peklo… Ručně pletený oranžovo-růžový svetr od maminky měl rukávy až na podlahu. Panova flétna? Hudební nástroj si Jirka opravdu nepřál. A stejně tak bylo těžké nadchnout se pro laboratorní soupravu Postav si svou vlastní červí školku.

Co Jirka doopravdy a úplně nejvíc hodně moc chtěl, byl – počítač. Jenže věděl, že ten mu rodiče jen tak nekoupí. Neměli moderní věci příliš v lásce a snažili se obejít bez co možná největšího počtu domácích zařízení: ve snaze žít prostý život prali všechno oblečení v ruce, nevlastnili auto a namísto žárovek doma svítili svíčkami, aby se vyhnuli účtům za elektřinu.

Vychovávali Jirku v přirozeném prostředí bez všeho toho moderního zla v podobě umělých hmot, nezdravých přísad do jídla a záření všeho druhu. Problémem bylo, že ve snaze zbavit se všeho, co by mohlo Jirkovi ublížit, odstranili rodiče i to, co mu připadalo zábavné. Rodičům dělalo potěšení jít si zatancovat kolem májky nebo se účastnit ekologických demonstrací nebo si umlít mouku na pečení vlastního chleba, jenže… to právě Jirku nebavilo. Chtěl jít na pouť a svézt se tam na horské dráze nebo hrát počítačové hry nebo sednout do letadla a odletět někam hodně, hodně daleko. Místo toho měl jen to své prase.

Ale že to bylo nějaké prasátko! Jirka mu dal jméno Bedřich a strávil spoustu hodin nad chlívkem, co otec stloukl vzadu na zahradě. Bedřich čenichal slámu nebo ryl do hlíny a rostl a rostl a rostl, až uběhlo několik ročních období a Bedřich začal v přítmí připomínat malé slůně. A čím větší byl, tím víc se ve chlívku tísnil. Využíval pak každou příležitost k útěku a pravidelně zdupával záhony mrkví, okusoval kapustu a rozžvýkal i okrasné květiny Jirkovy maminky. Ta sice neustále opakovala, jak důležité je mít v lásce všechny živé tvory, ale Jirka ji podezříval, že v těch dnech, kdy se Bedřich vydával na výlet, jí pro prase příliš lásky nezbývalo. Co na tom, že stejně jako otec nejedla maso – Jirka si byl jistý, že ji po jednom z Bédových ničivých nájezdů slyšel nazlobeně mluvit o „párečcích“.

Dnes to ale nebyla zelenina, co Bedřich poničil. Místo zběsilého pobíhání po zahradě udělal něco mnohem horšího: v plotě, který odděloval zahradu od té sousední, si Jirka všiml podezřelé díry o velikosti prasete. Ještě včera tam taková díra určitě nebyla, ale stejně tak ještě včera byl Bedřich bezpečně zavřený ve svém chlívku. To, že dnes už zavřený nebyl, znamenalo jedinou věc: pašík se v rámci svého výletu za dobrodružstvím vydal někam, kam se tedy zcela určitě vydávat neměl!

Tam Vedle bylo totiž tajemné místo. Co si Jirka pamatoval, nikdo v sousedním domě nebydlel. Zatímco všechny ostatní domky v ulici měly upravené zahrádky, v oknech jim po večerech svítilo světlo a ráno bouchaly vstupní dveře, jak lidé pospíchali do práce, tenhle dům jen smutně stál, tiše a temně. Žádné děti v něm po ránu nehulákaly a žádné maminky na ně v poledne nevolaly, ať jdou k obědu. Přes víkend se odtamtud nikdy neozývalo žádné bouchání a nelinul pach barev, protože nikdo nepřišel opravit rozbité okenní rámy ani vyčistit propadající se okapy. Léta nezájmu proměnila sousední zahradu v divočinu, připomínající amazonský prales.

Na Jirkově straně tomu bylo právě naopak, všechno zde rostlo uspořádaně a… nudně. Byly tu řady tyček obepnutých hrachem, hlávky zelí a mrkev a pečlivě vysázené brambory, že Jirka ani nemohl kopnout do míče, aby nepřistál – plác! – rovnou doprostřed malinového keře a nezohýbal jeho větve.

Rodiče pro Jirku vyhradili menší záhon, kde mohl pěstovat vlastní zeleninu, a doufali, že ho tím přimějí k zájmu o zahradničení a jednou z něj bude třeba zemědělec. Jenže Jirka dával přednost pohledům k nebi než koukání do země, a tak jeho kousíček planety zůstával holý a neobdělaný a prorůstal plevelem, zatímco jeho majitel zkoušel spočítat všechny hvězdy, co jich na obloze bylo.

Tam Vedle všechno vypadalo úplně jinak. Jirka často lezl na střechu chlívku a díval se přes plot do toho úžasného sousedního porostu. Husté keře v něm vytvářely útulné skrýše a stromy měly zahnuté, sukovité větve, pro kluka zcela ideální k lezení. Všude rostly ostružiny a jejich šlahouny se kroutily proti sobě a přes sebe jako koleje na vlakovém nádraží.

V létě pak po ostatních rostlinách šplhal svlačec a pokrýval zahradu vrstvou zelených pavučin, zatímco žluté pampelišky rašily na každém rohu spolu s bílým pomrkáváním sedmikrásek a bolševník nad tím vším trčel jako příšera z jiné planety.

Jenže Tam Vedle bylo zapovězené území. Když Jirku napadlo, že by si mohl hrát u sousedů, rodiče řekli jasné „ne“ a nebylo to jen takové to krotké „budeme-radši-když-ve-vlastním-zájmu-zůstaneš-tady“. S tímhle „ne“ se nedalo hnout. Šlo o úplně stejné „ne“, jaké Jirka slyšel na zmínku, že všichni jeho spolužáci mají doma televizi – někteří dokonce přímo v ložnici – a tak by možná stálo za to, aby mu ji rodiče koupili také. Ohledně televize si Jirka vyslechl otcovu dlouhou přednášku na téma bezduchých slátanin, co člověku zaneřádí mozek, ale jak přišla řeč na Tam Vedle, obešlo se to bez dalšího vysvětlování. Prostě jen stručné, konečné „ne“.

Jirka chtěl samozřejmě vědět, jaké tajemství Tam Vedle ukrývá. A protože bylo jasné, že táta mu víc neřekne, šel se zeptat maminky.

„Ale Jirko,“ povzdechla si, když zrovna krájela kapustu a tuřín a přidávala je do těsta. Raději vařila z toho, co zrovna bylo po ruce, než aby použila suroviny, ze kterých by mohlo vzniknout něco chutného. „Moc se ptáš.“

„Chci jen vědět, proč k sousedům nemůžu,“ nenechal se Jirka odbýt. „A když mi to povíš, slibuju, že se celý den nebudu ptát na nic dalšího.“

Maminka si otřela ruce o květovanou zástěru a upila doušek kopřivového čaje. „No dobře, Jirko,“ řekla.

„Povím ti to, ale zamícháš těsto na vdolky.“ Podala mu velkou hnědou mísu a dřevěnou vařečku a posadila se. Jirka se pustil do tuhého těsta posetého zelenými a bílými stopami zeleniny.

„Když jsme se sem kdysi přestěhovali,“ začala maminka vyprávět, „to jsi byl ještě hodně malý a vedle bydlel jeden starý pán. Skoro jsme ho nevídali, ale pamatuji si ho dobře. Měl ten nejdelší plnovous, co jsem kdy viděla – visel mu až ke kolenům. Nikdo netušil, jak starý ten muž je, ale sousedi tvrdili, že tu žije odnepaměti.“

„Co se s ním stalo?“ zeptal se Jirka, zapomínaje na svůj slib ohledně žádných dalších otázek.

„To nikdo neví,“ odpověděla tajemně maminka.

„Jak to?“ podivil se Jirka a přestal míchat.

„Prostě neví,“ řekla maminka. „Jednoho dne ten starý pán jednoduše zmizel.“

„Třeba jen odjel na dovolenou,“ napadlo Jirku.

„Pokud odjel, tak už se nikdy nevrátil,“ řekla maminka. „Nakonec celý dům prohledali, ale po stařečkovi ani stopy. Od té doby je dům prázdný a stařečka už nikdy nikdo nespatřil.“

„Páni…“ vydechl Jirka. Maminka pofoukala svůj čaj a pokračovala.

„Před časem jsme od vedle slyšeli nějaký rachot – bouchání uprostřed noci. Poblikávala tam baterka a byly slyšet hlasy. Dovnitř se vlámali squatteři a chtěli se tam zabydlet, musela je vyvést policie. Jenže minulý týden jsme tam ty zvuky slyšeli zase. Nevíme, kdo uvnitř toho domu je, a proto táta nechce, abys tam chodil.“

Jirka zíral do velké černé díry v plotě a pořád myslel na to, co mu řekla maminka. Ten příběh nezastavil jeho touhu se Tam Vedle podívat, naopak – tajemství ho lákalo. Jenže chtít se Tam Vedle podívat a opravdu Tam Vedle vlézt, to byly dvě zcela odlišné věci. Tam Vedle najednou působilo jako temné a velmi strašidelné místo.

Jirka váhal. Jedna jeho část se chtěla vrátit domů k poskakujícím plamínkům svíček a důvěrně známému zápachu maminčina vaření, zabouchnout za sebou dveře a být zase v bezpečí. To by ale znamenalo nechat Bedřicha napospas možnému ohrožení. Jirka nemohl požádat rodiče o pomoc, protože ti by tenhle útěk považovali za poslední kapku a Bedřich by skončil u řezníka. A tak se Jirka zhluboka nadechl, zavřel oči a vydal se dírou v plotě Tam Vedle.

Když na druhé straně plotu oči otevřel, ocitl se uprostřed zelené džungle. Nad hlavou mu stromy kroutily své větve, že skoro neviděl nebe. Smrákalo se a hustý porost uspíšil nástup tmy. Jirka sotva rozeznal cestu, vydupanou v trávě před ním. Vydal se po ní a doufal, že ho dovede k Bedřichovi.

Musel se prodrat houštím ostružin, které mu páraly oblečení a škrábaly kůži. Zdálo se, že v té temnotě přímo vztahují své pichlavé ostny po Jirkovi ve snaze zachytit jeho ruce a nohy. Staré zablácené listí mu čvachtalo pod botami a kopřivy na něj útočily pálivými doteky. A celou dobu nad ním vítr pročesával koruny stromů a zdálo se, že si tiše prozpěvuje a vzdychá: „Dej si pozor, Jiříčku… dej si pozor…“

Cesta dovedla Jirku na otevřené prostranství hned za domem. Po čuníkovi zatím nebylo nikde ani vidu ani slechu, ale na dláždění u zadních dveří se zřetelně skvěly stopy zabahněných kopýtek. Bylo z nich jasné, kterým směrem Bedřich mířil. Čuník prošel pootevřenými dveřmi – pootevřenými přesně tak, aby se do nich vešlo tlusté prasátko – rovnou dovnitř opuštěného domu. Dovnitř celá léta opuštěného domu, kde se právě teď svítilo.

Někdo byl doma.

Kapitola druhá

Jirka se díval zpátky na zahradní cestu, kterou sem přišel. Bylo mu jasné, že by se měl vrátit a zavolat rodiče. Přiznat se k cestě plotem Tam Vedle bylo pořád lepší, než Tam Vedle úplně o samotě stát. Řekl si, že jen nakoukne oknem dovnitř, jestli tam neuvidí Bedřicha, a pak se vrátí a dojde pro tátu.

Připlížil se k pruhu světla vycházejícího z prázdného domu. Oproti mihotání svíček u Jirky doma nebo zářivkám ve škole bylo tohle světlo jasné a mělo sytě zlatou barvu. Samým strachem začaly Jirkovi cvakat zuby, ale světlo ho zároveň přitahovalo blíž a blíž, až najednou stál přímo u okna. Naklonil se k němu. Mezírkou mezi závěsem uviděl kuchyň posetou prázdnými hrnky a vyschlými sáčky čaje.

Vtom ho upoutal pohyb a všiml si Bédy, kterak na podlaze spokojeně chlemtá z misky s podivnou fialovou tekutinou. Jirkovi ztuhla krev v žilách – bylo mu jasné, že tohle bude nějaká podlá past. „Šmankote,“ vyhrklo z něj. „Vždyť je to jed!“ Zoufale klepal na okenní tabulku. „Nepij to, Bédo!“ křičel.

Jenže Bedřicha, to nenažrané čuně, hlas jeho pána nezajímal a dál si všímal obsahu misky. Jirka se bez velkého rozmýšlení vrhl dveřmi dovnitř a rovnou do kuchyně, vyrval misku zpod Bedřichova rypáčku a její obsah obrátil do dřezu. Jak fialová tekutina probublávala dolů odpadem, za Jirkou se ozval hlas.

„Kdopak jsi?“ řekl ten hlas sice odhodlaným, ale dětským tónem.

Jirka udělal čelem vzad. Stálo před ním děvče v tom nejprazvláštnějším oblečení, poskládaném z tolika různých barevných vrstev, že to skoro vypadalo, jako by se jeho majitelka vykoupala v motýlích křídlech.

Jirka se zarazil – tahle dlouhovlasá blonďatá holka sice vypadala podivně, zvlášť s tou svojí zelenomodrou čelenkou, ale rozhodně nepůsobila strašidelně. „A kdo jsi TY?“ odsekl rozhořčeně.

„Já se ptala první,“ řekla dívka. „A navíc: tohle je můj dům, takže ty mi máš říct, co jsi zač, ale já ti nemusím povídat vůbec nic, když nebudu chtít.“

„Jmenuju se Jiří.“ Zvedl bradu jako vždycky, když se mu někdo stavěl do cesty. „A tohle“ – ukázal na Bedřicha – „je můj čuník. A tys ho unesla!“

„To teda neunesla!“ rozohnila se dívka. „Taková hloupost! K čemu by mi bylo nějaké prase? Jsem baletka a v baletu žádná prasata nejsou.“

„Jo tak balet…“ zamračil se Jirka. Rodiče ho kdysi nutili chodit do tanečního kurzu a na tu hrůzu šlo jen stěží zapomenout. „Každopádně ty jsi přece na baletku ještě moc mladá. Vždyť jsi prťavá holka!“

„Abys věděl, tak jsem členkou baletního souboru,“ řekla dívka povýšeně. „To jen dokazuje, že víš houby.“

„Když jsi teda tak dospělá, proč tu podstrkuješ mému praseti jed?“ zajímalo Jirku.

„To přece není žádný jed,“ podivila se dívka, „ale rybízový džus z černého rybízu – to snad pozná každý!“ Jirka, který znal jen matné a zakalené domácí mošty svých rodičů, si najednou připadal velice hloupě, že mu taková samozřejmost nedošla.

„No ale tohle přece nemůže být tvůj dům, ne?“ snažil se ovládnout situaci. „Patří tomu starému pánovi s dlouhými vousy, co před lety zmizel.“

„Tohle JE můj dům,“ prohlásila dívka a v jejích modrých očích se zablýsklo. „A když zrovna netancuju, tak v něm žiju.“

„Kde máš potom mámu s tátou?“ chtěl vědět Jirka.

„Já nemám rodiče.“ Dívka našpulila své růžové rty.

„Jsem sirotek. Našli mě v zákulisí zabalenou do sukýnky a baletní soubor mě adoptoval. Proto jsem tak náramně talentovaná!“ A hlasitě si povzdechla.

„Anče!“ ozval se domem mužský hlas. Dívka ztuhla.

„Anče,“ ozval se ten hlas znovu a blíž. „Kdepak jsi, Aničko?“

„Kdo to je?“ zeptal se Jirka podezřívavě.

„To je… ééé… to…“ váhala dívka a najednou ji velice zajímaly její baleríny.

„Tady jsi, Anče!“ Do místnosti vešel vysoký černovlasý muž. Na nose mu nedbale nakřivo seděly tlusté brýle s výraznými obroučkami. Vlasy měl rozcuchané.

„Copak tu vyvádíš?“

„No…“ Dívka se zaculila od uchu k uchu. „Dávám tu napít prasátku rybízový džus.“

Muž se zatvářil mrzutě. „Anče,“ řekl trpělivým hlasem, „už jsme o tom tolikrát mluvili. Jsou chvíle, kdy nevadí vymýšlet si historky, a jsou chvíle, kdy…“ V tu chvíli si konečně všiml v koutě stojícího Jirky a hned vedle čuníka, kterému fialové fleky od černého rybízu vytvořily kolem rypáčku cosi jako úsměv.

„Aha, tak prase… v kuchyni… tak to ano,“ řekl muž pomalu, jak mu celá situace docházela. „Promiň, Aničko. Myslel jsem, že zase jenom fantazíruješ. Vida, ahoj!“ Muž zamířil k Jirkovi a podal mu ruku. Pak se sklonil k praseti a opatrně ho poplácal po čele. „Tobě taky… ahoj…“ Bylo patrné, že moc neví, jak pokračovat.

„Jmenuju se Jiří,“ vložil se do toho Jirka. „A tohle je můj čuník Bedřich.“

„Tvůj čuník…“ potřásl muž hlavou a otočil se na Aničku, ale ta jen pokrčila rameny a věnovala mu výmluvný

„já ti to říkala“ pohled.

„Bydlím v sousedním domě,“ jal se Jirka vysvětlovat.

„Bedřich utekl dírou v plotě, tak jsem se ho stejnou cestou vydal najít.“

„No ovšem!“ Muž se pousmál. „Říkal jsem si, jak ses dostal do kuchyně. Já se jmenuji Erik – jsem Aniččin táta.“ Ukázal na blonďatou dívku.

„Její táta?“ ušklíbl se Jirka a věnoval Aničce kyselý úsměv. Obrátila nos ke stropu a tvářila se jakoby nic.

„Jsme tvoji noví sousedé,“ řekl Erik a mávl rukou nad vším tím nepořádkem v kuchyni, kapajícími kohoutky a odřenou podlahou. „Máme tu trochu zmatek. Teprve se zabydlujeme, proto jsme se vlastně ještě neviděli.“ Erik si prohrábl vlasy a svraštil čelo. „Nechceš něčeho napít? Jak vidím, tvému prasátku už dala napít Anče.“

„Dal bych si rybízový džus,“ řekl Jirka.

„Už došel,“ ozvala se Anička a vrtěla hlavou. Jirka se zakabonil – to má tedy štěstí, když jeho prase dostane napít takového luxusu a on nic.

Erik prohledal kredenc, ale všude bylo prázdno. Omluvně pokrčil rameny. „Sklenici vody?“ nabídl a ukázal na kohoutek s vodou.

Jirka přikývl. Domů na večeři nijak nepospíchal. Když si chodíval hrát s kamarády, zpátky se vracel nešťastný z toho, jak podivné má rodiče. Ale tenhle dům podivností přetékal natolik, že to vlastně bylo docela povzbuzující. Konečně našel lidi, co jsou ještě výstřednější než jeho táta s mámou! Jenže v tu chvíli Erik přerušil tok Jirkových myšlenek a všechno zkazil.

„Už je dost pozdě,“ řekl totiž, dívaje se z okna. „Vědí tvoji rodiče, že tu jsi, Jirko?“ Zvedl sluchátko telefonu na kuchyňské lince. „Dáme jim vědět, ať se o tebe nemusí bát.“

„Ehm…“ vypadlo z Jirky.

„Jaké je k vám domů číslo?“ zeptal se Erik a sledoval Jirku přes okraj svých brýlí. „Nebo jsou vaši lépe k zastižení na mobilu?“

„No, oni…“ Jirka byl v koncích. „Nemají žádný telefon,“ řekl rychle.

„Proč ne?“ vyvalila Anička své modré oči – myšlenka, že někdo nemá ani mobil, jí připadala neuvěřitelná.

Jirka se zastyděl, ale jak ho Anička s Erikem pozorovali, nezbývalo, než všechno vysvětlit.

„Oni si naši myslí, že technika ovládla svět,“ vychrlil ze sebe. „A že je lepší, když se lidi bez techniky obejdou. Podle nich věda a její objevy zamořují planetu novými vynálezy.“

„Vážně?“ Erikovi za brýlemi zřetelně zableskly oči.

„To je skutečně zajímavé.“ V tu chvíli mu telefon v ruce začal zvonit.

„Můžu to zvednout, můžu to zvednout? Prosímprosííímprosííííím!“ vystartovala Anička a telefon tatínkovi hbitě sebrala. „Mami!“ zaječela vesele a zmizela s telefonem u ucha pryč z kuchyně, jen to barevně zavířilo. „To neuhodneš, mámo!“ Teď se její ječení ozývalo z chodby. „Objevil se tu takovej divnej kluk…“

Jirka zrudl studem.

„A má vlastní prase!“ doléhalo do kuchyně zřetelně. Erik se podíval na Jirku a jemně nohou zavřel průchodové dveře.

„A nikdy nepil rybízovej džus!“ bylo stejně slyšet. Erik natočil Jirkovi vodu do sklenice.

„A jeho rodiče nemají telefon!“ Aniččin hlas se vzdálil, ale pořád jí bylo rozumět každé slovo.

Erik zapnul rádio a nechal hrát hudbu. „No, Jirko,“ řekl hlasitě, „kde jsme to skončili?“

„Vlastně nevím,“ špitl chlapec a v tom rámusu, co Erik vyrobil, aby přehlušil Aniččin telefonát, nebyl skoro vůbec slyšet.

Erik mu věnoval vstřícný pohled. „Něco ti ukážu, bude to zábava,“ zahlaholil, vytáhl z kapsy plastové pravítko a zamával s ním Jirkovi před nosem. „Víš, co to je?“ zeptal se hlasitě.

„Pravítko?“ řekl Jirka. Odpověď se zdála být dost jednoznačná.

„Správně,“ křikl Erik a jal se třít pravítko o své vlasy.

„Podívej!“ Podržel pravítko kousek od slabého proudu vody tekoucího z kohoutku. Jak to udělal, proud vody se ohnul a najednou tekl do strany místo rovnou dolů. Erik pravítko oddálil a voda opět tekla jako předtím. Pak ho podal Jirkovi, ten si otřel pravítko o vlasy a přiložil ho zpátky k proudu vody. Stala se stejná věc.

„To je kouzlo?“ vyhrkl ze sebe nadšeně Jirka a úplně zapomněl na nějakou Aničku. „Jste kouzelník?“

„Ne,“ řekl Erik a vrátil pravítko zpátky do kapsy, zatímco voda už zase tekla jako dřív. Zavřel kohoutek a vypnul rádio. V kuchyni zavládlo ticho a Anička už nebyla slyšet.

„To je věda, Jirko,“ řekl Erik a celý zářil. „Věda. Pravítko si z tvých vlasů bere elektrický náboj, když ho o ně třeš. My ten náboj nevidíme, ale voda ho cítí.“

„Páni, to je úžasné!“ vydechl Jirka.

„To tedy je,“ souhlasil Erik. „Věda je báječný a fascinující obor, skrze který poznáváme svět kolem nás a jeho různé zázraky.“

„Jste vědec?“ zeptal se Jirka a cítil se najednou docela zmatený.

„Ano, jsem,“ odpověděl Erik.

„Tak ale jak potom tohle“ – Jirka ukázal na kohoutek – „může být věda, když věda zároveň zabíjí planetu a všechno, co na planetě žije? Tomu nerozumím.“

„Myslí ti to,“ řekl Erik významně. „Trefil jsi přesně jádro problému. Na tvou otázku ti odpovím, ale nejdřív ti musím říct něco o samotné vědě. Věda je totiž široký pojem. Znamená rozumět světu kolem nás pomocí našich smyslů, naší inteligence a našich pozorovacích schopností.“

„Jste si jistý?“ zapochyboval Jirka.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jirkův tajný klíč k vesmíru.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.