Přeložila Soňa Nová

Copyright © Colleen McCullough, 1977

Translation © by Soňa Nová, 1993, 2021

ISBN 978-80-249-4772-3

„Velké sestře“

JEAN EASTHOPEOVÉ

Podle jedné legendy žije na světě pták, který zazpívá jen jednou za život, sladčeji než jakékoli jiné stvoření na této zemi.

Od chvíle, kdy vyletí z hnízda, hledá trnitý strom, a neustane, dokud ho nenalezne.

Potom se v těch nehostinných větvích rozezpívá a na nejdelší a nejostřejší trn se nabodne.

Umíraje se vypne ve smrtelných mukách

a krásněji než skřivan či slavík zazpívá jednu jedinečnou píseň, za kterou zaplatí životem.

Ale celý svět zmlkne a naslouchá

a Bůh na nebesích se usmívá. Neboť to nejlepší se vykoupí jen velikou bolestí…

Alespoň tak praví ona legenda.

ČÁST I.

1915–1917

MEGGIE

KAPITOLA PRVNÍ

Osmého prosince 1915 měla Meggie Clearyová čtvrté narozeniny. Když sklidili nádobí od snídaně, matka jí beze slova podala balíček v hnědém papíru a vystrčila ji ven. Meggie se usadila na bobek za hlodašový keř u přední branky a nedočkavě začala balíček rozbalovat. Nešikovné prstíky zápolily s nepoddajným obalem. Balíček slabě voněl po obchodu ve Wahine, což napovídalo, že ať je uvnitř cokoli, bylo to nějakým zázrakem koupeno, nikdo to nevyrobil doma ani jim to nedaroval.

Z rohu začalo vykukovat něco jemného a matně zlatavého; Meggie nedočkavě strhávala papíry a odlupovala dlouhé, potrhané pruhy.

„Agnes! Agnes!“ vydechla láskyplně; v cárech papíru ležela panenka.

Byl to opravdu zázrak. Jenom jedenkrát v životě se dostala Meggie do Wahine; stalo se to už dávno, v květnu, protože byla tehdy moc hodná. Seděla na kozlíku lehkého vozíku vedle matky, chovala se vzorně a byla příliš rozčilená, než aby si něco prohlížela nebo pamatovala. Až na Agnes, nádhernou panenku na pultě v obchodě, oblečenou do krinolíny z růžového saténu s krémovými krajkovými volánky. Hned na místě ji tehdy v duchu pokřtila Agnes, jediným jménem, které jí připadalo dostatečně elegantní pro tak jedinečné stvoření. V měsících, které následovaly, však byla touha po Agnes beznadějná. Meggie neměla žádnou panenku a netušila, že malé holčičky a panenky patří k sobě. Ruce špinavé a boty zablácené, spokojeně si hrála s píšťalkami, praky a rozbitými vojáčky, které odhodili její bratři.

Vůbec ji nenapadlo, že Agnes je na hraní. Hladila jasně růžové nadýchané šatičky, nádhernější, než kdy viděla na skutečné ženě, a něžně Agnes zdvihla. Panenka měla pohyblivé ruce a nohy, takže se daly otáčet; dokonce i krk a útlý, krásně tvarovaný pas byly spojeny klouby. Zlaté vlasy měla vyčesané do skvělého vysokého účesu posetého perlami, z nadýchaného fiží z krémové krajky vykukovala bledá ňadra. Jemně malovaný porcelánový obličej byl krásný, bez glazury, aby matný odstín pleti působil přirozeně. Úžasně živé modré oči zářily mezi skutečnými řasami, temněji modré panenky přeskakovaly a otáčely se. Užaslá Meggie objevila, že když Agnes úplně položí, oči se zavřou. Na jedné slabě zbarvené líci měla černé znaménko krásy a štěrbina úst byla trošku rozevřená, aby bylo vidět malé, bílé zoubky. Meggie si položila panenku opatrně na klín, pohodlně se uvelebila s nohama křížem a jen se dívala.

Ještě pořád seděla za hlodašovým keřem, když se šustící trávou, která byla příliš blízko plotu, než aby se dala pokosit, přiřítili Jack a Hughie. Jako všechny Clearyovic děti, až na Franka, měla Meggie vlasy barvy planoucího ohně, a všechny svými rudými kšticemi trpěly. Jack šťouchl do bratra a se škodolibou radostí ukázal na Meggie. Rozdělili se, ušklíbli se na sebe a začali coby jízdní policisté pronásledovat maorského zrádce. Meggie by je stejně nebyla slyšela, tak byla ponořená do Agnes, a tiše si něco broukala.

„Co to máš, Meggie?“ vybafl Jack a vrhl se na ni. „Ukaž!“

„Ano, ukaž nám to!“ Hughie ji obklíčil z druhé strany a hihňal se.

Přitiskla si panenku k hrudi a zavrtěla hlavou. „Ne, je moje! Dostala jsem ji k narozeninám!“

„Dělej, ukaž! Chceme se jen mrknout.“

Pýcha a radost zvítězily. Vytáhla panenku, aby ji bratři viděli. „Podívejte, není krásná? Jmenuje se Agnes.“

„Agnes? Agnes?“ posmíval se Jack. „Co je to za utahané jméno? Proč jí neříkáš Margaret nebo Betty?“

„Protože je to Agnes.“

Hughie zpozoroval kloub na panenčině zápěstí a hvízdl.

„Hej, Jacku, koukej! Může hýbat rukou!“

„Kde? Ukaž.“

„Ne!“ Meggie přitiskla panenku zase k sobě, v očích slzy.

„Ne, vy ji rozbijete! Jacku, neber mi ji – rozbijete ji!“

„Pchá!“ Špinavé hnědé ruce jí sevřely zápěstí. „Chceš čínské mučení? A nebuď tak ubulená, nebo to řeknu Bobovi.“ Kroutil jí kůži v protisměru, až zbělela, a Hughie popadl panenku za sukně a trhl. „Dej ji sem, nebo uvidíš!“

„Ne, Jacku, ne, prosím, ne! Rozbiješ ji, vím to! Nech ji, prosím, prosím! Neber mi ji, prosím!“ Přes bolestivé sevření svých zápěstí držela panenku pevně, vzlykala a kopala.

„Mám ji!“ Hughie výskl, když panenka vyklouzla zpod Meggiiných zkřížených rukou.

Pro Jacka a Hughieho byla panenka právě tak fascinující jako pro Meggie; sundali jí šaty, kombiné a dlouhé, nabírané kalhotky. Agnes ležela nahá a chlapci se do ní pustili; jednu nohu jí dali až nahoru za záda, otočili jí hlavu, kroutili vším, čím se dalo. Meggie se dala do pláče, ale nevšímali si jí; nenapadlo ji hledat pomoc, protože kdo si v rodině Clearyů nedokázal poradit sám, nemohl čekat podporu nebo sympatie. To platilo i pro děvčata.

Panenčin zlatý účes se zbortil, perličky se rozlétly do vysoké trávy a zmizely. Zaprášená bota nedbale stoupla na pohozené šaty, mastná špína z kovárny se rozmázla po saténu. Meggie si klekla, zuřivě hrabala a sbírala malé kousky oděvu, než se zničí ještě víc, pak se začala probírat stébly trávy, v nichž se ztratily perličky. Slzy ji oslepovaly, bolest v srdci byla nová, protože až dosud jí nikdy nepatřilo nic, zač by stálo truchlit.

Frank hodil podkovu do studené vody, až zasyčela, a narovnal si záda; už ho teď nebolela, takže si asi na kovařinu zvykl. Chce to čas, řekl by otec, půl roku je málo. Ale Frank věděl moc dobře, jak dlouho to je, co se seznámil s kovárnou a kovadlinou; odměřoval čas s nenávistí a odporem. Hodil kladivo do bedny, rozechvělou rukou si shrnul rovné, černé vlasy z čela a z krku strhl starou koženou zástěru. Košile ležela na hromadě slámy v rohu; dovlekl se k ní a na okamžik se zastavil a zíral na otřískanou zeď, jako kdyby neexistovala, černé oči do široka rozevřené.

Byl velmi malý, sotva metr šedesát pět, a hubený, jak už výrostci bývají, ale na holých ramenou a pažích mu narostly svaly od práce s kladivem a bledá, hladká kůže se leskla potem. Tmavé vlasy a oči měly cizokrajný nádech, plné rty a široký nos neodpovídaly obvyklému rodinnému tvaru, ale z matčiny strany tu kolovala maorská krev a na Frankovi se to projevilo. Bylo mu skoro šestnáct, zatímco Bobovi necelých jedenáct, Jackovi deset, Hughiemu devět, Stuartovi pět a malé Meggie tři. Pak si vzpomněl, že Meggie jsou dneska čtyři; je osmého prosince. Oblékl si košili a vyšel ze stodoly.

Dům stál na malém pahorku, asi o třicet metrů výš než stodola a chlévy. Jako všechny domy na Novém Zélandu byl dřevěný, roztažený do široka a měl jen jedno podlaží podle teorie, že kdyby nastalo zemětřesení, alespoň část z něj by zůstala stát. Všude kolem domu rostly hlodaše, teď právě bohatě obalené žlutými květy; tráva byla zelená a bujná jako všude na Novém Zélandu. Nezhnědla dokonce ani uprostřed zimy, kdy námraza vydržela leckdy ve stínu po celý den, a dlouhé mírné léto ji zbarvilo do ještě sytější zeleně. Déšť tu padal jemně, neničil něžné a sladké výhonky, nebyl tu sníh a slunce mělo právě tolik síly, aby hřálo a nevysoušelo. Novozélandské pohromy přicházely spíš z nitra země než z nebe. Nade vším visel zdušený pocit čekání, nepostižitelné chvění a bušení, které se přelévalo do nohou. Neboť pod zemí ležela strašlivá síla, síla takové velikosti, že před třiceti lety tu zmizela celá tyčící se hora; pára se řinula s řevem z puklin na bocích nevinných kopců, sopky chrlily do nebes kouř a horské potoky byly horké. Obrovská jezera bahna se vařila jako olej, moře se nejistě valilo na útesy, které možná zmizí do příštího přílivu, a místy byla zemská kůra silná jen tři sta metrů.

Přesto však to byla laskavá, vlídná země. Za domem se rozprostírala zvlněná pláň, zelená jako smaragd ve Fionině zásnubním prstenu, s tečkami tisíců smetanových chomáčků; zblízka se ukázalo, že to jsou ovce. Tam, kde zvlněné kopce lemovaly okraj světle modré oblohy, vznášela se hora Mount Egmont, téměř tři a půl tisíce metrů vysoká, a mizela v mracích, boky věčně bílé sněhem, tak dokonale symetrická, že i ti, kdo ji vídali denně po celý život jako Frank, na ni nepřestávali hledět s úžasem.

Ze stodoly do domu to byl pořádný výstup, ale Frank přidal do kroku; otec mu zakázal odcházet, a na dodržování svých příkazů přísně dbal. Sotva zabočil k domu, zahlédl skupinku v hlodašovém křoví.

Sám nedávno zavezl matku do Wahine, když chtěla Meggie koupit panenku, a nepřestával se divit, co ji k tomu přimělo. Neholdovala nepraktickým dárkům, na to nebyly peníze, a dosud nikomu žádnou hračku nekoupila. Všichni dostávali oblečení; o narozeninách a Vánocích se doplňovala skromná garderoba. Ale Meggie zřejmě při své jediné cestě do města panenku uviděla a Fiona na to nezapomněla. Když se jí Frank zeptal, zabručela něco, že každá holčička potřebuje panenku, a rychle změnila téma hovoru.

Jack a Hughie se na přední pěšině tahali o panenku a necitelně jí otáčeli klouby. Z Meggie viděl Frank jen záda – stála a zírala na bratry, znesvěcující Agnes. Úhledné bílé ponožky se jí shrnuly k černým botkám a dobrých deset centimetrů pod okrajem hnědých sametových nedělních šatů vykukovaly růžové nohy. Po zádech jí padala jako vodopád hříva pečlivě učesaných vlasů, jiskřících v slunci. Nebyly ani rudé, ani zlaté, ale něco mezi tím. Bílá taftová stuha, která přidržovala vepředu kučery z čela, byla umazaná a splihlá, šaty zaprášené. V jedné ruce držela pevně panenčiny šatičky, druhou marně odstrkovala Hughieho.

„Zatracený pancharti!“

Jack a Hughie vyskočili, vzali nohy na ramena a na panenku rázem zapomněli; když Frank začal nadávat, bylo nejlepší utéct.

„Jestli vás ještě nachytám, jak saháte na tu pannu, blbečci mizerný, natrhnu vám zadky!“ křičel za nimi Frank.

Sehnul se, vzal Meggie za ramena a něžně jí potřásl.

„No, no, přestaň. Už vzali roha, a to si piš, že už na tvou panenku ani nemáknou. Máš narozeniny, tak se na mě hezky usměj.“

Obličej měla oteklý, v očích slzy. Velké šedé oči byly tak plné zoufalství, že Frank cítil, jak se mu stahuje hrdlo. Vytáhl z kapsy kalhot špinavý hadr a nešikovně jí otřel tvář, pak jí ho přitiskl na nos.

„Vysmrkej se!“

Udělala, co jí řekl. Slzy jí oschly a škytavě koktala: „Ach, Fra-Franku, vza-vzali mi Agnes!“ Popotáhla nosem. „Vlasy jí spadly a ty hezoučké ped-pedličky se po-poztrácely! Rozsypaly se do trá-trávy a nemůžu je najít!“

Zas jí vyhrkly slzy a dopadly Frankovi na ruku. Chvilku zíral na svou mokrou kůži, pak kapky slízl.

„Tak je musíme najít, ne? Ale nenajdeš nic, když přitom bulíš. A snad nešišláš? Odkdy se říká pedličky místo perličky? Ještě se vysmrkej, seber tu chudinku… Agnes? Jestli ji neoblečeš, dostane úpal.“

Posadil Meggie na kraj cesty a něžně jí panenku podal. Potom si klekl a začal prohledávat trávu, až vítězoslavně vykřikl a zdvihl perlu.

„První! Vidíš. Najdeme je všechny, jen počkej.“

Meggie se dívala s obdivem na svého nejstaršího bratra, jak sbírá perličky mezi stébly trávy. Každou, kterou našel, vyzdvihl do výšky. Pak si vzpomněla, jakou má Agnes jemnou pleť a jak rychle ji slunce spálí, a začala panenku oblékat. Panence se zřejmě nic tak hrozného nestalo. Vlasy měla rozcuchané a rozpuštěné, ruce a nohy špinavé, kde za ně chlapci tahali, ale všechno fungovalo. Meggie měla vlasy sepnuté dvěma hřebínky z želvoviny; jedním nad svým uchem cloumala, až ho vytáhla, a začala Agnes česat. Panenka měla pravé lidské vlasy, umně zauzlené do podložky z klihu a gázy a odbarvené do odstínu zlatavé slámy.

Meggie neodborně škubla jedním velkým uzlíkem, a vtom se stalo něco strašného. Všechny vlasy se naráz odtrhly a rozcuchaná kštice zůstala viset na hřebenu. Nad hladkým širokým čelem nebylo nic – ani hlava, ani holá lebka. Jenom příšerná, zející díra. Meggie se roztřásla hrůzou, naklonila se nad panenku a nakoukla do lebky. Nejasně z ní vystupovaly obrácené obrysy tváří a brady, pootevřenými rty s malými zoubky pronikalo světlo a vytvářelo černou, zvířecí siluetu a nad tím vším byly panenčiny oči, dvě strašlivé a cvakající kuličky protažené drátkem, který jí neurvale provrtával hlavu.

Meggie vyjekla vysokým a tenkým, nedětským hlasem, odhodila pannu a nepřestávala křičet, tvář zakrytou v dlaních, celá se chvěla a třásla. Pak ucítila, že jí Frank stahuje prsty z očí, bere ji do náručí a tiskne si její obličej k svému krku. Objala ho rukama; dodával jí útěchu a jeho blízkost ji tak uklidňovala, že si za chvíli uvědomila, jak pěkně voní koňmi, potem a železem.

Když se upokojila, Frank ji přiměl, aby mu vyprávěla, co se stalo. Zdvihl panenku a s údivem hleděl do prázdné hlavy. Snažil se rozpomenout, zda také jeho dětský svět sužovaly podivné hrůzy. Ale pro něho měly odpudivé přízraky lidské tváře, šepot a ledové pohledy. Matčinu strhanou, propadlou tvář, její chvějící se ruku, za niž ji držel, shrbená záda.

Co Meggie uviděla, že začala tak vyvádět? Představil si, že by ji zdaleka tak nevyvedlo z míry, kdyby panence začala téct krev. Krev byla skutečnost. U Clearyů v rodině tekla někomu vydatně krev aspoň jednou týdně.

„Ty oči, ty oči!“ šeptala Meggie a nechtěla se na panenku ani podívat.

„Je přímo zázračná, Meggie,“ brumlal Frank s tváří zabořenou do jejích vlasů. Nádherné vlasy, jak bohaté a krásně zbarvené!

Trvalo mu půl hodiny, než ji přiměl, aby se na Agnes podívala, a další půl hodiny, než se odvážila nakouknout do díry v hlavě. Ukázal ji, jak se oči otvírají a zavírají, jak jsou důmyslně propojeny, aby pevně držely a zároveň se lehce pohybovaly.

„Pojď, už musíme domů,“ řekl, zdvihl ji do náruče a panenku zastrčil mezi sebe a Meggie. „Poprosíme maminku, aby to spravila. Vypereme a vyžehlíme jí šaty a vlasy zase přilepíme. Z těch perliček ti udělám pořádné sponky, které nevypadnou, a budeš ji moct česat, jak budeš chtít.“

Fiona Clearyová loupala v kuchyni brambory. Byla to drobná, velice hezká plavovláska, ale s poněkud tvrdým, přísným výrazem. Byla štíhlá jako proutek, neztloustla ani po šesti dětech, které odnosila. Měla na sobě šedé kalikové šaty, dlouhá sukně sahala až na neposkvrněnou podlahu, vpředu chráněná ohromnou naškrobenou bílou zástěrou upevněnou kolem krku a vzadu zavázanou na dokonalou, nadýchanou mašli. Od rána do večera žila v kuchyni a na zahrádce za domem, pevné černé boty vyšlapávaly cestičku od kamen k neckám, k zeleninovým záhonkům, šňůře na prádlo a znovu ke kamnům.

Položila na stůl nůž, zadívala se na Franka a Meggie a koutky krásných úst jí poklesly.

„Meggie, dovolila jsem ti, aby sis dnes vzala nejlepší nedělní šaty pod podmínkou, že se neušpiníš. Podívej, jak vypadáš! Taková špindíra!“

„Mami, Meggie za to nemůže,“ ohradil se Frank. „Jack a Hughie jí sebrali pannu a zkoušeli, co se jí dá udělat s rukama a nohama. Slíbil jsem, že ji dáme do pořádku, že bude zas jako nová. To můžeme, nemyslíš?“

„Ukaž.“ Natáhla ruku po panence.

Fiona byla tichá, nikdy toho mnoho nenamluvila. Ani její manžel nevěděl, co si myslí. Výchovu dětí nechávala na něm a dělala bez odmluvy či postěžování, co jí poručil, pokud to okolnosti dovolily. Meggie jednou zaslechla, jak si chlapci šuškají, že se matka otce bojí právě tak jako oni, ale jestli tomu tak bylo, skrývala to pod rouškou neprostupného, zarytého chladu. Nikdy se nesmála ani nerozčilila.

Fee si panenku prohlédla, položila ji na kredenc u kamen a podívala se na Meggie.

„Zítra ráno jí vyperu šatičky a učešu ji. Frank by jí mohl dnes po večeři zalepit vlasy a umýt ji.“

Slova byla spíš věcná než útěšná. Meggie přikývla a nejistě se usmála; někdy si strašně přála, aby se maminka zasmála, ale nikdy se to nestalo. Cítila, že je spojuje něco zvláštního, z čeho jsou chlapci a tatínek vyloučeni, ale za ta nesmlouvavá záda a věčně kmitající nohy se nedalo proniknout. Maminka by nepřítomně přikývla, odšustila dlouhou sukní obratně od sporáku ke stolu a pracovala dál, pořád jen pracovala a pracovala.

Žádné z dětí kromě Franka si ovšem neuvědomovalo, že Fee je ustavičně nevyléčitelně unavená. Pořád bylo tolik práce, málo peněz, málo času a na všechno jen jeden pár rukou. Nemohla se dočkat, až bude Meggie trochu větší, aby jí pomohla. Už teď jí dávala jednoduché úkoly, ale v necelých čtyřech letech to neznamenalo úlevu. Šest dětí, a jen jedna holčička, a ještě ta nejmladší. Všechny známé ji litovaly a zároveň jí záviděly, ale to jí v práci nepomohlo. V košíku na šití se vršila hora nespravených ponožek, na pletacích jehlicích byla nedodělaná další ponožka, Hughie vyrůstal ze svetrů a nemohl zatím dědit po Jackovi, tomu ještě všechno bylo dobře.

V týdnu, kdy měla Meggie narozeniny, byl Padraic Cleary čistě náhodou doma. Střihačská sezona ještě nezačala, a tak dělal příležitostné práce nablízku, oral a sázel. Povoláním byl střihač ovcí, což byla sezonní práce od poloviny léta do konce zimy, potom se rodila jehňata. Obvykle míval práce dost, aby překonal jaro a první letní měsíc. Pomáhal při vrhu ovcí, oral či zaskakoval dvakrát denně na místní mléčné farmě při nekonečném dojení. Šel tam, kde ho potřebovali, a rodinu nechával ve velkém starém domě, aby se o sebe postarala. Nebylo to tak zlé, jak by se zdálo. Pokud člověk neměl to štěstí, že by mu patřila půda, musel se živit takhle.

Když se chvíli po západu slunce vrátil domů, lampy už byly rozsvícené a po vysokém stropě se hravě mihotaly stíny. Chlapci, až na Franka, byli v jednom chumlu na zadní verandě, kde si hráli s žábou. Padraic věděl, kde Frank je; z dřevníku slyšel pravidelné údery sekery. Na okamžik se zastavil na verandě, aby Jacka nakopl do zadku a Boba vytahal za ucho.

„Jděte pomoct Frankovi s dřevem, rošťáci líný. A koukejte, ať to je, než bude maminka nosit na stůl, nebo vás roztrhnu!“ Pokývl Fioně, která se otáčela u kamen, ale nepolíbil ji ani neobjal; projevy lásky mezi mužem a ženou patřily podle jeho mínění jen do ložnice. Když si zouvákem stahoval zablácené vysoké boty, přihopkala Meggie s jeho pantoflemi. Usmál se na ni se zvláštním pocitem údivu, který ho vždycky při pohledu na ni přepadl. Vzal do prstů lokýnku vlasů, narovnal ji a zas pustil, jen aby se potěšil pohledem, jak se zhoupne a zatočí zpátky. Zdvihl děcko a šel se posadit ke krbu na jediné pohodlné místo v kuchyni, windsorskou židli s polštářkem přivázaným k sedátku. Tiše vzdychl, vytáhl dýmku a nedbale vyklepal zbytky tabáku na podlahu. Meggie se mu usadila na klíně, ovinula mu paže kolem krku, chladivý obličejíček otočila k němu a věnovala se své oblíbené hře: jako každý večer pozorovala, jak jeho krátkým zlatým strniskem prosvítá světlo.

„Jak se máš, Fee?“ zeptal se Padraic Cleary své ženy.

„Dobře, Paddy. Dodělal jsi dnes to dolní pole?“

„Dodělal. Hned ráno můžu začít na horním. Panebože, jsem ale utahaný.“

„To si myslím. Dal ti MacPherson zase tu tvrdohlavou starou kobylu?“

„To se ví. To víš, že by si ji nevzal sám a nenechal mi grošáka. Mám ruce jako vykloubené. Namouduši, ta kobyla má nejtvrdší hubu z celého Nového Zélandu.“

„Nic si z toho nedělej. Starý Robertson má dobré koně a budeš tam cobydup.“

„Už se nemůžu dočkat.“ Nacpal si dýmku hrubým tabákem a z velké nádoby u kamen vytáhl dlouhý voskovaný knot. Připálil si v kamnech, opřel se pohodlně v židli a zatáhl tak zhluboka, že dýmka zabublala. „Jaké to je, Meggie, když jsou člověku čtyři?“ zeptal se děvčátka.

„Bezvadné, tati.“

„Dala ti maminka dárek?“

„Jé, tati, jak jste s maminkou poznali, že si přeju Agnes?“

„Agnes?“ Rychle pohlédl na Fee a pobaveně se usmál. „Jmenuje se Agnes?“

„Ano. Je nádherná, tati. Celý den bych se na ni jen dívala.“

„Málem z ní na dívání nic nezbylo,“ zamračila se Fee. „Jack a Hughie se panenky zmocnili, než si ji chudák Meggie stačila pořádně prohlédnout.“

„Kluci jsou kluci. Jak to dopadlo?“

„Dá se to spravit. Frank je nachytal, než došlo k nejhoršímu.“

„Frank? Co tu pohledával? Měl být celý den v kovárně. Hunter potřebuje ty brány.“

„Byl v kovárně celý den. Zaskočil si sem jen pro nějaké nářadí,“ odpověděla Fee rychle. Padraic byl na Franka příliš přísný.

„Tati, Frank je ten nejlepší bratr! Zachránil Agnes, aby ji nezabili a po večeři jí přilepí vlasy.“

„To je dobře,“ řekl otec ospale. Opřel si hlavu o opěradlo a zavřel oči.

U kamen bylo horko, ale ani to nepozoroval. Na čele se mu perlily kapičky potu. Složil si ruce za hlavu a začal klímat.

Různé odstíny hustých vlnitých rudých vlasů zdědily děti po otci, ale nikdo z nich nebyl tak nápadně zrzavý jako on. Byl malého vzrůstu, ale jako z ocele a pružin, nohy do O, protože strávil celý život mezi koňmi, ruce vytahané z dlouholetého stříhání ovcí; hrudník a ruce měl zarostlé hustými zlatými chloupky, jež by vypadaly odpudivě, kdyby byly černé. Oči měl jasně modré, ustavičně přivřené jako námořník hledící do dálek, tvář příjemnou a s nevyzpytatelným úsměvem, pro který si ho lidé obvykle oblíbili na první pohled. Měl majestátní, pravý římský nos, který určitě mátl jeho irské druhy, ale Irsko bylo odjakživa pobřežím ztroskotaných mořeplavců. Pořád jen tiše a rychle polykal hlásky po způsobu galwayské irštiny, konečné t vyslovoval jako th, ale za dvacet let u protinožců se jeho řeč pokryla prapodivným nánosem, takže a vyslovoval jako i, a zpomalila se jako staré hodiny, které potřebují natáhnout. Byl to šťastný člověk; životním těžkostem a nezdarům dokázal vzdorovat lépe než jiní, a ačkoli vymáhal tvrdě disciplínu pořádnými kopanci, všechny děti až na jedno ho zbožňovaly. Když nebylo dost chleba pro všechny, obešel se bez něho; když měl volit mezi novým kusem oděvu pro sebe či pro některého ze svých potomků, zřekl se ho. Byl to svým způsobem spolehlivější důkaz lásky než milion polibků. Měl výbušnou povahu a kdysi zabil člověka. Přálo mu však štěstí: onen člověk byl Angličan a z přístavu Dun Laoghaire právě vyplouvala loď na Nový Zéland.

Fiona zašla k zadním dveřím a zavolala: „Večeře!“

Chlapci se postupně trousili do domu, poslední Frank s náručí dřeva, které hodil do veliké bedny u kamen. Padraic postavil Meggie na zem a přešel do čela jídelního stolu na druhém konci kuchyně. Chlapci se rozesadili po stranách a Meggie si vylezla na dřevěnou bedýnku, kterou jí otec upevnil na židli vedle sebe.

Fee nakládala na pracovním stole jídlo přímo na talíře, rychleji a výkonněji než číšník; roznášela je po dvou, nejdřív Paddymu, pak Frankovi a dalším až k Meggie, naposled sobě.

„Fujtajbl! Zas jehněčí!“ ušklíbl se Stuart, když bral vidličku a nůž.

„Jez!“ zahřměl otec.

Talíře byly veliké a vršily se na nich hory jídla: vařené brambory, dušené jehněčí a fazole trhané týž den na zahradě, vše v obrovských porcích. Přestože polohlasně reptali a tvářili se znechuceně, všichni včetně Stuarta vytřeli talíře chlebem a ještě si dali několik krajíců silně pomazaných máslem a domácím angreštovým džemem. Fee si sedla, hodila do sebe jídlo a znovu běžela k pracovnímu stolu; do velkých polévkových talířů rozdělovala obrovské kusy sladkého piškotu zdobeného džemem. Každou porci polila množstvím kouřícího horkého žloutkového krému a znovu se pachtila k jídelnímu stolu s talíři, vždy s dvěma najednou. Konečně se posadila a vzdychla; tohle mohla sníst v klidu.

„Jé, to si dám! Piškot s krémem!“ zvolala Meggie a plácala lžící do talíře, až džem začal v růžových pruzích prosakovat do žlutého krému.

„Máš narozeniny, Meggie, tak ti maminka udělala tvůj nejmilejší moučník,“ usmál se na ni otec.

Tentokrát si nikdo nestěžoval; ať byl moučník jakýkoli, všichni ho snědli s chutí. Clearyové měli sladký jazýček.

Přes velké množství škrobovité stravy nikdo z nich neměl ani gram přebytečného tuku. Všechno ze sebe vydali při práci nebo při hrách. Zeleninu a ovoce jedli kvůli zdraví, ale energii čerpali z chleba, brambor, masa a teplých moučníků.

Z obrovské konvice nalila Fee každému šálek čaje a ještě přes hodinu zůstali u stolu, hovořili, popíjeli čaj nebo si četli; Paddy bafal z dýmky, hlavu zabořenou do knihy vypůjčené z knihovny, Fee dolévala šálky. Bob se ponořil do jiné vypůjčené knihy a menší děti si dělaly plány na zítřek. Škola skončila a začaly dlouhé letní prázdniny. Chlapci měli volno a nemohli se dočkat, až začnou s pracemi v domě a na zahradě, jak dostali uloženo. Bob měl opravit venkovní nátěr, pokud bylo třeba, Jack a Hughie dostali na starost dříví, kůlny a přístavky a dojení, Stuart zelinářskou zahradu. V porovnání s hrůzami ve škole to byla hračka. Paddy občas zdvihl hlavu od knihy a přidal k seznamu úkolů další práci, ale Fee mlčela a Frank unaveně klimbal a usrkával jeden šálek čaje za druhým.

Nakonec Fee pokynula Meggie, aby se posadila na vysokou stoličku, natočila jí na noc vlasy na hadříky a pak ji se Stuartem a Hughiem poslala spát. Jack a Bob prosili, aby směli zůstat ještě vzhůru, a šli ven nakrmit psy; Frank si přinesl Meggiinu panenku k pracovnímu stolu a začal jí znovu přilepovat vlasy. Padraic se protáhl, zavřel knihu a odložil dýmku do veliké, duhově zbarvené perleťové mušle, která mu sloužila jako popelník.

„Jdu spát, maminko.“

„Dobrou noc, Paddy.“

Fee sklidila nádobí z jídelního stolu a z háku na stěně sundala velký pozinkovaný železný dřez. Postavila ho proti Frankovi na druhý konec pracovního stolu, z kamen vzala těžký litinový hrnec a nalila do dřezu horkou vodu. Ze staré plechovky od petroleje dolila studenou vodu na ochlazení, šplouchla mýdlem v drátěném košíčku a pustila se do mytí a oplachování talířů, které pak opírala o hrneček.

Frank se věnoval panence, aniž by zdvihl hlavu, ale jak hromada talířů narůstala, beze slova vstal, vzal utěrku a začal je utírat. Práce mu šla lehce od ruky a nádobí ukládal do kredence se zaběhanou samozřejmostí. Byla to taková kradmá, bázlivá hra, kterou s matkou hráli. Nejpřísnější pravidlo v Paddyho domě se totiž vztahovalo na náležité rozdělení povinností. Vše, co se týkalo domácnosti, byla ženská práce, a tím to končilo. Žádný mužský člen rodiny nesměl sáhnout na ženské povinnosti. Ale každý večer, když Paddy odešel spát, Frank matce pomáhal. Fee jako spolupachatelka odkládala mytí nádobí, dokud neuslyšeli bouchnutí Paddyho pantoflí o podlahu. Když si Paddy vyzul papuče, už se do kuchyně nevracel.

Fee láskyplně pohlédla na Franka. „Nevím, co bych si bez tebe počala, Franku. Ale neměl bys to dělat. Budeš ráno unavený.“

„To nic není, mami. Utřít pár talířů mě nezabije. A život ti to sotva ulehčí.“

„Je to moje práce, Franku. Mně to nevadí.“

„Hrozně bych chtěl, abychom jednou zbohatli a tys mohla mít služku.“

„To je nesmysl.“ Fee si utřela namydlené červené ruce do utěrky, pak si je založila v bok a povzdychla si. Pohled, který upírala na syna, byl nevyzpytatelně starostlivý. Cítila jeho trpkou nespokojenost, silnější než obvyklé reptání dělníka proti jeho údělu. „Franku, přestaň s takovými vznešenými nápady. Jen si všechno zhoršuješ. Jsme dělnická rodina, a to znamená, že ani nezbohatneme, ani nebudeme mít služku. Spokoj se s tím, co máš a co jsi. Když říkáš takovéhle nesmysly, urážíš otce, a to si nezaslouží. Víš to sám. Nepije, nehraje karty a jen na nás dře. Z toho, co vydělá, si nenechá pro sebe ani halíř. Všechno nám dává.“

Svalnatá ramena se netrpělivě pokrčila, tmavá tvář se zachmuřila a ztvrdla. „Ale co je na tom tak špatného, chtít od života víc než jen dřinu? Nechápu, proč bych si nemohl přát, abys měla služku.“

„Protože je to nesmysl. Víš, že nemáme dost peněz, abys mohl dál chodit do školy, a když nemáš školy, jak bys mohl být něco víc než dělník? Na tvém přízvuku, na tvých šatech a na tvých rukou je vidět, čím se živíš. Ale mozoly na rukou nejsou žádná hanba. Jak říká otec, podle mozolů na rukou poznáš čestného člověka.“

Frank pokrčil rameny a zmlkl. Nádobí bylo sklizeno. Fee vytáhla košík se šitím a posadila se na Paddyho židli k teplu, zatímco Frank se vrátil k panence.

„Chudinka Meggie!“ prohodil najednou.

„Proč?“

„Když jí dnes ti rošťáci mordovali panenku, stála tam a plakala, jako by se jí zbořil celý svět.“ Díval se na panenku, které už vlasy zase držely. „Agnes! Kde proboha přišla k tomu jménu?“

„Asi zaslechla, jak mluvím o Agnes Fortescue-Smythové.“

„Když jsem jí podal zachráněnou panenku, podívala se jí do hlavy a málem padla hrůzou. Vyděsily ji její oči, nevím proč.“

„Meggie si pořád něco představuje.“

„Škoda, že nemáme dost peněz, aby mohly děti zůstat ve škole. Jsou tak chytré.“

„Ale Franku! Kdyby měla paní teta vousy, byla by panem strýcem,“ řekla matka unaveně. Promnula si oči chvějící se rukou a zapíchla jehlu do klubka šedé vlny. „Už nemůžu. Jsem tak utahaná, že na to nevidím.“

„Jdi spát, mami. Zhasnu lampy.“

„Ještě naložím do kamen.“

„To udělám.“ Vstal od stolu a opatrně položil líbeznou porcelánovou panenku na kredenc za plechovku na sušenky, kde se jí nic nestane. Neměl strach, že by se jí chlapci ještě jednou pokusili zmocnit; báli se ho víc než otce, protože Frank se dovedl rozzuřit. Když byl s matkou nebo se sestrou, nikdy se to neprojevilo, ale všichni chlapci to už zakusili.

Fee se na něho dívala a srdce ji bolelo. Z Franka vyzařovalo divoké zoufalství, které si říkalo o nesnáze. Kdyby aspoň s Paddym vycházeli lépe! Nikdy si nerozuměli a ustavičně se hádali. Možná si Frank dělal příliš starostí o ni, možná byl trochu maminčin mazlíček. Jestliže to tak bylo, dávala vinu sobě. Ale ukazovalo to na jeho milující srdce, na jeho dobrotu. Chtěl jí jen trochu ulehčit život. Znovu zatoužila po době, kdy bude Meggie dost velká, aby sňala z Franka jeho břímě.

Vzala ze stolu malou lampičku, zase ji položila a přešla k Frankovi, který se hrbil před kamny, ládoval je dřevem a nastavoval komínovou klapku. Na bílé paži mu vystupovaly výrazné žíly, z jemně tvarovaných rukou nešla vymýt zažraná špína. Bojácně a úplně lehounce mu rukou odhrnula z očí rovné, černé vlasy. Byl to největší projev něžnosti, jehož byla schopná.

„Dobrou noc, Franku, a děkuju.“

Před světlem, které Fee tiše nesla do přední části domu, se točily a skákaly stíny.

O první ložnici se dělili Frank a Bob. Nehlučně otevřela dveře, lampu vysoko zdviženou, takže světlo dopadlo na dvojitou postel v rohu. Bob ležel na zádech, pusu dokořán, chvěl se a škubal sebou jako pes. Přistoupila k posteli a otočila ho na pravý bok, aby neměl divoké sny, pak se na něho na okamžik zahleděla. Jak se podobal Paddymu!

Jack a Hughie spali v dalším pokoji, navzájem propleteni. Děsní rošťáci! Pořád dělají nějakou neplechu, ale přitom nejsou zlí. Marně se pokoušela je oddělit a nastolit jakýs takýs pořádek do jejich postelí, ty dvě kudrnaté zrzavé hlavy na sebe nenechaly sáhnout. Jak si mohli odpočinout po takovéhle noci, to nedovedla pochopit, ale zřejmě jim to vyhovovalo.

Pokoj, kde spali Meggie a Stuart, byl pro malé děti nevábný a neveselý. Malba byla fádní hnědá, na zemi hnědé linoleum, žádné obrázky na zdech. Právě jako ostatní ložnice.

Stuart se úplně převrátil a nebyl vůbec vidět, až na malý zadeček v noční košili vystrčený zpod pokrývky tam, kde měla být hlava. Fee zjistila, že má hlavu u kolen, a jako obvykle se podivovala, že se neudusí. Opatrně přejela rukou po prostěradle a strnula. Zase je mokrý! No, musí počkat až do rána, kdy bezpochyby bude mokrý i polštář. To dělal vždycky, obrátil se a počural se ještě jednou. Ale jeden počuránek mezi pěti chlapci, to není ještě nejhorší.

Meggie byla stočená do klubíčka, palec v puse, vlásky natočené na hadříčky kolem hlavy. Jediné děvče. Fee na ni letmo pohlédla, víc pozornosti jí nevěnovala. Na Meggie nebylo nic záhadného, byla to holka. Fee věděla, co ji v životě čeká, a ani jí nezáviděla, ani ji nelitovala. S chlapci to bylo něco jiného; každý z nich byl zázrak, muž, který se alchymicky přetavil z jejího ženského těla. Tížilo ji, že jí nikdo v domácnosti nepomáhal, ale stálo to za to. Pro Paddyho známé byli jeho synové jeho největším doporučením. Muž, který plodí syny, je skutečný chlap.

Tiše zavřela dveře ložnice a lampu postavila na prádelník. Hbitými prsty rozepjala několik tuctů malých knoflíčků od vysokého límce k bokům, pak si stáhla šaty z ramen. Živůtek si také spustila z ramen, pečlivě jej přidržovala na prsou a nasoukala se do dlouhé flanelové noční košile. Teprve potom, slušně zakrytá, si svlékla živůtek, kalhoty a volně zašněrovaný korzet. Rozpustila si pevně sepnuté zlaté vlasy, vlásenky odkládala do perleťové mušle na prádelníku. Ale ani těm krásným, hustým, zářícím a rovným vlasům nebyla dopřána svoboda. Fee zdvihla ruce za hlavu a rychle si upletla cop. Pak se obrátila k posteli, podvědomě zatajujíc dech; ale Paddy spal. S úlevou si oddechla. Ne že by to nebylo s Paddym pěkné, když měl náladu; byl plachý, něžný, ohleduplný milenec. Ale dokud nebude Meggie o dva nebo tři roky starší, další dítě by jí velice ztížilo život.

KAPITOLA DRUHÁ

Když jeli Clearyovi v neděli do kostela, Meggie musela s některým ze starších chlapců zůstat doma. Nemohla se dočkat, až bude dost velká, aby mohla s nimi. Padraic Cleary zastával názor, že malé děti nemají mimo domov co dělat, a jeho příkaz se vztahoval i na bohoslužby. Až začne Meggie chodit do školy a naučí se tiše sedět, může i do kostela. Ne dřív. A tak Meggie každou neděli postávala nešťastně u hlodašového křoví u přední branky, zatímco se zbytek rodiny soukal do starého kočáru a bratr, který ji měl hlídat, předstíral, jak je rád, že nemusí na mši. Jediný Cleary, který skutečně vychutnával, že nemusí být s ostatními, byl Frank.

Pro Paddyho bylo náboženství neoddělitelnou součástí života. Katolická církev dala jen nerada souhlas k jeho sňatku s Fee, protože Fee byla členkou anglikánské církve. Kvůli Paddymu se sice své víry zřekla, ale katoličkou se stát odmítla. Těžko říci proč; snad proto, že Armstrongové pocházeli ze starého pionýrského rodu neochvějně anglikánského vyznání, kdežto Paddy byl jen chudý přistěhovalec z nesprávné části Irska. Armstrongové byli na Novém Zélandu dávno předtím, než dorazili první „oficiální“ usedlíci, což jim zajistilo legitimaci koloniální aristokracie. Z hlediska Armstrongových se dalo říci, že Fee se dopustila otřesné mesaliance.

Novozélandský klan Armstrongových založil Roderick Armstrong velice podivným způsobem.

Začalo to událostí, která měla mít nepředvídatelný dopad na Anglii osmnáctého století: americkou válkou za nezávislost. Až do roku 1776 putovalo do Virgínie a Severní a Jižní Karolíny každoročně přes tisíc britských odsouzenců s mírnějšími tresty. Tam byli smluvně najímáni jako nevolníci, což nebylo o nic lepší než otroctví. Britská justice byla v té době krutá a nelítostná; vražda, žhářství, tajemný zločin „ztělesňování Egypťanů“ a krádež v hodnotě větší než šilink se trestaly šibenicí. Menší zločiny znamenaly deportaci do Ameriky na doživotí.

Když se ale roku 1776 Amerika uzavřela, v Anglii se začala rozrůstat populace odsouzenců, které nebylo kam umístit. Vězení přetékala a přebývající zločinci byli nacpáni do trouchnivějících vyřazených lodí, zakotvených v ústích řek. Něco se však udělat muselo, a tak se také udělalo. Po značném váhání, protože věc znamenala výdaj několika tisíc liber, dostal kapitán Arthur Phillip příkaz, aby odplul do „Velké jižní země“. Bylo to roku 1787. Jeho flotila jedenácti lodí vezla přes tisíc trestanců, k tomu námořníky, lodní důstojníky a příslušníky námořní pěchoty. Nebyla to žádná slavná odysea za svobodou. Koncem ledna 1788, osm měsíců po vyplutí z Anglie, dorazila flotila do Botany Bay. Jeho šílené Veličenstvo Jiří III. našel pro své trestance nové místo, kolonii Nový Jižní Wales.

Roku 1801 byl odsouzen k doživotní deportaci Roderick Armstrong. Bylo mu právě dvacet let. Pozdější generace Armstrongů tvrdily, že pocházel ze somersetské šlechty, která přišla o jmění, protože patřila k stoupencům americké revoluce, a že se žádného zločinu nedopustil, ale vystopovat minulost slavného předka se nikdo z nich příliš nesnažil. Slunili se prostě v záři jeho slávy a na věrnost faktům příliš nehleděli.

Ať byly jeho původ a postavení v anglické společnosti jakékoli, Roderick Armstrong byl horká hlava. Během nepopsatelné osmiměsíční plavby do Nového Jižního Walesu se projevil jako zatvrzelý, vzpurný trestanec, který navíc odmítl udělat lodním důstojníkům radost tím, že by zemřel. Když roku 1803 dorazil do Sydney, jeho chování se ještě zhoršilo, a tak byl deportován do vězení pro vzpurné odsouzence na ostrov Norfolk. Jeho způsoby to nezlepšilo. Mučili ho hladem; uvěznili ho do cely tak malé, že nemohl sedět, stát ani ležet; do krve ho zbičovali; připoutali ho řetězem ke skále v moři a nechali ho napůl utopit. A on se jim smál, vychrtlý a v odporných hadrech, s bezzubými ústy a kůží posetou jizvami, spalován zevnitř žárem hořkosti a vzdoru, který se nedal uhasit. Každé ráno si umiňoval, že nezemře, a každý večer se vítězoslavně smál, že je ještě naživu.

Roku 1810 ho poslali do Van Diemenovy země, kde měl za Hobartem prorážet cestu v pískovci tvrdém jako železo. Při první příležitosti použil krumpáč k tomu, aby veliteli expedice provrtal díru do hrudníku. S dalšími deseti trestanci zmasakrovali ostatních pět vojáků a zaživa jim po centimetrech stahovali kůži z těla, dokud s řevem v agónii nezemřeli. Odsouzenci i jejich strážci byli stejné bestie, primitivní tvorové, jejichž city se smrskly na nelidskost. Stejně jako se neuměl smířit se svým postavením trestance, nedokázal Roderick Armstrong ani utéci a nechat své trýznitele být, případně jim dopřát rychlou smrt.

S rumem, chlebem a plátky sušeného hovězího, které sebrali vojákům, si jedenáct mužů proklestilo v ledovém dešti cestu kilometry pralesa. Objevili se na velrybářské stanici v Hobartu, kde ukradli velkou veslici a vydali se bez jídla, vody a plachet přes Tasmanovo moře. Když člun přistál na divokém západním pobřeží Jižního ostrova u Nového Zélandu, Roderick Armstrong a dva další byli ještě naživu. Nikdy o té neuvěřitelné cestě nemluvil, ale šuškalo se, že přežili jen díky tomu, že zabili a snědli své slabší druhy.

Stalo se to právě devět let po jeho deportaci z Anglie. Byl pořád ještě mladý, ale vypadal na dobrých šedesát. Když v roce 1840 dorazili na Nový Zéland první oficiální usedlíci, dobyl si už pro sebe pozemky v bohatém kraji Canterbury na Jižním ostrově, „oženil“ se s maorskou dívkou a zplodil třináct hezkých, napůl polynéských dětí. Kolem roku 1860 byli už Armstrongové koloniálními aristokraty, své mužské potomky posílali do exkluzívních škol v Anglii a bohatě dokazovali svou prohnaností a nenasytností, že jsou pravými potomky onoho pozoruhodného a impozantního muže. Roderickův vnuk James se stal roku 1880 otcem Fiony, jediné dcery z patnácti dětí.

Pokud Fee postrádala strohé protestantské rituály svého dětství, nikdy to nedala najevo. Tolerovala Paddyho náboženské přesvědčení, chodila s ním do kostela a dohlížela na to, aby děti ctily výlučně katolického Boha. Protože však sama nikdy ke katolictví nepřestoupila, cosi tu chybělo; modlitby před jídlem a před spaním, projevy každodenní zbožnosti.

Kromě oné jediné cesty do Wahine před rokem a půl nebyla Meggie nikdy dál než ve stodole a v kovárně pod kopcem. Ráno toho dne, kdy měla jít poprvé do školy, byla tak rozčilená, že zvrátila snídani a musela zpátky do svého pokoje, aby se umyla a převlékla. Hořce litovala, když si musela svléct krásné nové tmavomodré šaty s velkým bílým límcem a vzít si ty hrozné hnědé, které se zapínaly až ke krku a v nichž měla vždycky pocit, že se udusí.

„A proboha, Meggie, až ti bude příště špatně, řekni to včas! Neseď a nečekej, až bude pozdě! Ke všemu, co mě čeká, mám ještě uklízet takový svinčík! Teď si budeš muset pospíšit, protože když přijdeš pozdě, sestra Agatha ti určitě dá rákoskou. Buď hodná a poslouchej bratry.“

Bob, Jack, Hughie a Stuart poskakovali u přední branky, když Fee konečně vystrčila Meggie ze dveří. Ve staré školní brašně si nesla k obědu chleba s marmeládou.

„Dělej, Meggie, přijdem pozdě!“ křičel Bob a už utíkal po cestě dolů.

Meggie se dala do běhu za zmenšujícími se postavičkami svých bratrů.

Bylo krátce po sedmé ráno a mírné slunce svítilo už několik hodin. Rosa na trávě už vyschla až na místa v hlubokém stínu. Cestu do Wahine tvořily vyježděné koleje v hlíně, dvě tmavě červené brázdy oddělené širokým pruhem jasně zelené trávy. Po obou stranách ve vysoké trávě kvetly bohatě bílé kaly a oranžové řeřichy a úhledné dřevěné ploty ohraničující soukromý majetek za nimi varovaly, že dál je vstup zakázán.

Bob si to vždycky šinul do školy podél plotu po pravé straně a koženou brašnou balancoval na hlavě, místo co by ji nesl přes rameno. Jack si vyhradil plot po levé straně, což ponechávalo třem mladším Clearyům prostor uprostřed cesty. Na vrcholku dlouhého příkrého kopce, kam se museli vyšplhat z dolíku od kovárny, kde se Robertsonova cesta připojovala k cestě do Wahine, se na okamžik zastavili a vydýchali, pět zářících hlaviček jako svatozáře proti nadýchaným nebeským obláčkům. Teď je čekalo to nejlepší – cesta z kopce. Vzali se za ruce a utíkali po travnatém okraji, až zmizel v záplavě květin. Kdyby tak měli čas a mohli podlézt plot pana Chapmana a kutálet se celou cestu dolů jako balvany!

Od domu Clearyových do Wahine to bylo osm kilometrů, a když konečně Meggie uviděla v dálce telegrafní sloupy, nohy se jí třásly a ponožky jí padaly. Bob, uši nastražené na školní zvonek, netrpělivě pozoroval, jak se plahočí, vytahuje si kalhotky a chvílemi zoufale vzdychá. Pod hřívou vlasů byl její obličejíček zrůžovělý a zároveň podivně bledý. Bob si povzdechl, podal svou brašnu Jackovi a otřel si ruce o kalhoty.

„Pojď, Meggie, vezmu tě na záda,“ pronesl naštvaně a koukl po bratrech, aby si snad nemysleli, že propadá změkčilosti.

Meggie mu vlezla na hřbet, nohama se zaklesla kolem pasu a blaženě položila hlavičku na Bobova kostnatá ramena. Teď měla na Wahine pohodlnou vyhlídku.

Nebylo tam mnoho k vidění. Wahine byla větší vesnice, roztroušená po obou stranách asfaltové silnice. Největší budova byl jednopatrový místní hotel s ochrannou plátěnou stříškou proti slunci podepřenou sloupy podél celého průčelí. Druhou největší stavbu tvořil obchod se smíšeným zbožím, nacpaným do oken bez ladu a skladu; také se pyšnil ochrannou stříškou a dvěma dlouhými dřevěnými lavicemi, kde si mohli kolemjdoucí odpočinout. Před Zednářskou síní stál stožár, na jehož vrcholku se v ostrém větru třepotala otrhaná a vybledlá britská vlajka. V městečku dosud nebyla autodílna – „kočáry bez koní“ vlastnilo jen pár lidí – ale u síně byla kovárna se stájí a vedle koňského žlabu hrdě stála benzinová pumpa. Jediná budova v celé osadě, která skutečně poutala pozornost, byl zvláštní, velice nebritsky působící jasně modrý dům; všechny ostatní domy byly natřeny střízlivě na hnědo. Městská škola a anglikánský kostel stály bok po boku, naproti kostelu svatého Srdce a farní škole.

Když Clearyovi pospíchali kolem obchodu se smíšeným zbožím, zazvonil zvon v katolické škole a k němu se přidal těžší zvuk velkého zvonu na stožáru před městskou školou. Bob se dal do klusu a vběhli na štěrkový školní dvůr, kde se už asi padesát dětí řadilo před malou jeptiškou, třímající vrbový prut větší, než byla sama. Aniž by mu musel kdokoli přikázat, Bob nasměroval své mladší sourozence mimo řady dětí a postavil se s očima upřenýma na rákosku.

Klášterní škola svatého Srdce měla dvě podlaží, ale protože stála za plotem kousek od silnice, nebylo to hned zřejmé. Tři jeptišky řádu milosrdných sester, které tvořily její učitelský sbor, bydlely nahoře ještě se čtvrtou, hospodyní; ta se nikdy neukazovala. Dole byly tři velké místnosti, v nichž se vyučovalo. Kolem celé obdélníkové budovy se táhla široká zastíněná veranda, kde za deštivých dnů směly děti o přestávkách na hraní a na oběd způsobně sedět a kam za hezkého počasí nesmělo žádné dítě vkročit. Část rozlehlého pozemku stínilo několik fíkovníků a za školou se terén mírně svažoval k travnatému kruhu, kterému se eufemisticky říkalo „kriketové hřiště“ podle hlavní činnosti, jež se tu provozovala.

Bob a jeho bratři stáli naprosto tiše, nevšímajíce si potlačovaného hihňání seřazených dětí, které pochodovaly dovnitř za zvuků písně „Víra našich otců“; sestra Catherine ji vybrnkávala na rozvrzaném školním klavíru. Teprve když poslední dítě zmizelo, změnila sestra Agatha svou nehybnou pózu. Namířila si to ke Clearyovým a těžkými seržovými sukněmi majestátně rozmetávala štěrk do všech stran.

Meggie na ni zírala s otevřenými ústy; nikdy předtím jeptišku neviděla. Byl to vskutku neobyčejný pohled. Tři kousky lidského těla – obličej a ruce sestry Agathy – a k tomu bílý naškrobený čepec, náprsenka, zářící na pozadí černočerných vrstev šatu, a masivní šňůra dřevěného růžence pohupující se na železném kruhu, který spojoval konce širokého koženého pásu obepínajícího jeptiščino mohutné tělo. Pleť sestry Agathy byla trvale červená z ustavičného mytí a z toho, jak se do ní jako nůž zařezávaly ostré hrany čepce, které rámovaly cosi neforemného, co se stěží dalo nazvat obličejem; po celé bradě, kterou čepec nemilosrdně zdvojoval, vyrážely malé chomáčky chlupů. Rty byly téměř neviditelné, stisknuté do jediné linky soustředěné na těžký úkol nevěsty Kristovy v koloniálním zapadákově; tady byla i roční období převrácená, na rozdíl od lahodného kraje opatství v Killarney, kde se před padesáti léty zaslíbila Bohu. Po obou stranách nosu se jí nemilosrdně zarývaly do kůže dvě temně rudé rýhy od kulatých brýlí v ocelových obroučkách a za nimi hleděly podezíravé, nepřátelské, světle modré oči.

„Roberte Cleary, proč jsi přišel pozdě?“ štěkla sestra Agatha řezavým, kdysi irským hlasem.

„Promiňte, sestřičko.“ Bob zdřevěněl, modrozelené oči upřené na vrcholek rákosky, který se kýval sem a tam.

„Proč jsi přišel pozdě?“ opakovala.

„Promiňte, sestřičko.“

„Dnes je první den nového školního roku, Roberte Cleary, a předpokládala bych, že aspoň dneska se vynasnažíš přijít včas.“ Meggie se zachvěla, ale sebrala všechnu odvahu. „Prosím, sestřičko, to je moje vina!“ vykvikla.

Bledě modré oči se přesunuly od Boba a zdálo se, že provrtávají celou Meggie až do duše. Z holčičky vyzařovala čirá nevinnost; nebyla si vědoma, že porušuje první pravidlo chování ve vražedném souboji, který probíhá ad infinitum mezi učiteli a žáky: nikdy neposkytuj dobrovolně žádné informace. Bob ji okamžitě kopl do nohy, a Meggie na něj udiveně úkosem pohlédla.

„Proč je to tvoje vina?“ dožadovala se jeptiška nejmrazivějším hlasem, jaký kdy Meggie slyšela.

„No, poblinkala jsem se na stůl a promočila jsem si všechno až na kalhoty, a tak mě maminka musela umýt a převléknout, a to nás všechny zdrželo,“ vysvětlovala Meggie bezelstně.

Tvář sestry Agathy se nepohnula, ale ústa se sevřela jako přetažená pružina a vršek rákosky se trochu sklonil. „Kdo je tohle?“ štěkla na Boba, jako by předmět jejího dotazu byl nový a obzvlášť odpudivý druh hmyzu.

„Prosím, sestřičko, to je moje sestra Meghann.“

„Tak jí pro příště vysvětli, Roberte, že jsou určité věci, o kterých se nikdy nezmiňujeme, pokud jsme skutečné dámy a džentlmeni. Za žádných okolností nikdy nevyslovíme jméno žádné součástky našeho spodního prádla, jak děti ze slušných rodin samozřejmě vědí. Všichni nastavte ruce!“

„Ale, sestřičko, to byla moje vina!“ zaúpěla Meggie a nastavila ruce dlaněmi vzhůru, jak to už aspoň tisíckrát viděla doma předvádět bratry.

„Ticho!“ sykla sestra Agatha směrem k ní. „Mně je naprosto lhostejné, který z vás to zavinil. Všichni jste přišli pozdě, proto všichni musíte být potrestáni. Šest ran.“ Větu pronesla s nevzrušivým zadostiučiněním.

Vyděšená Meggie viděla Bobovy natažené ruce a dlouhou rákosku, jak sviští rychleji, než očima stačila sledovat, a ostře dopadá doprostřed dlaně, kde je kůže nejměkčí a nejcitlivější. Okamžitě tam naskočil purpurový pruh. Další rána dopadla na ještě citlivější místo, kde se prsty spojují s dlaní, a poslední přes konečky prstů, jež mozek vybavil největší citlivostí hned po rtech. Sestra Agatha zasáhla cíl dokonale. Následovaly tři rány na Bobovu druhou ruku, načež obrátila pozornost k dalšímu v řadě, Jackovi. Bob byl bledý, ale nevydal ani hlásek a ani se nepohnul; stejně si počínali ostatní bratři, i tichý a jemný Stuart.

Když se zadívala vzhůru, jak se rákoska zdvihá nad jejíma rukama, Meggie bezděčně zavřela oči, aby neviděla, až dopadne. Ale bolest jí projela jako obrovský výbuch, jako spalující útok, který ji sežehl až na kost. Sotva se bolest začala rozlévat do paže, dopadla další rána, a jakmile dospěla k rameni, poslední rána přes konečky prstů se vyřítila touž cestou až k srdci. Meggie zatla zuby do spodního rtu a kousla se, příliš zahanbená a hrdá, než aby křičela, příliš rozhořčená a pobouřená tou nespravedlností, než aby si troufla otevřít oči a podívat se na sestru Agathu; lekce zabrala, i když ne s takovým výsledkem, jaký sestra Agatha zamýšlela.

Než bolest vymizela, byla polední přestávka. Meggie prožila dopoledne v mlze děsu a úžasu, nerozuměla ničemu, co se říkalo nebo dělalo. Strčili ji do dvojité lavice v poslední řadě ve třídě pro nejmenší děti. Ani si nevšimla, kdo sedí vedle ní. V polední přestávce se nešťastně choulila za Bobem a Jackem v odlehlém koutě hřiště. Chleba s angreštovou marmeládou z domova snědla teprve na přísný Bobův příkaz.

Když zazvonilo na odpolední vyučování a Meggie se postavila do řady, oči se jí pomalu rozjasnily a začala vnímat, co se děje kolem ní. Zahanbení z výprasku v ní pořád hryzalo, ale nesla hlavu vzhůru a tvářila se, že nevidí, jak se holčičky kolem ní šťouchají a šeptají si.

Sestra Agatha stála vepředu s rákoskou, sestra Declan hlídkovala podél řad dětí a sestra Catherine se posadila k pianu do třídy pro nejmenší a spustila „Kupředu, Kristovi vojáci“ s pádným důrazem na dvoučtvrťový takt. Byla to vlastně protestantská píseň, ale za války ji začaly zpívat i ostatní církve. Děti pochodují v jejím rytmu jako malincí vojáčci, říkala si hrdě sestra Catherine.

Sestra Declan byla o patnáct let mladší kopií sestry Agathy, kdežto v sestře Catherine zůstalo dosud něco vzdáleně lidského. Bylo jí teprve něco přes třicet, pocházela samozřejmě z Irska a ještě ji zcela neopustilo původní nadšení; dosud nalézala v učení radost, dosud spatřovala v malých tvářičkách, zbožně k ní obrácených, nesmrtelnou podobu Krista. Učila ale nejstarší děti, o nichž sestra Agatha soudila, že už dostaly dost výprasků a budou se chovat slušně navzdory mladému a mírnému dohledu. Sestra Agatha učila ty nejmenší, aby z dětské hmoty vymodelovala zbožnou duši a srdce, a prostřední třídu nechávala sestře Declan.

Meggie, bezpečně skrytá v poslední lavici, se odvážila pohlédnout stranou na holčičku vedle sebe. Její ustrašený pohled se setkal s úsměvem s vypadlými zuby, s velkýma kulatýma černýma očima v tmavé, trochu lesklé tváři. Meggie byla okouzlená. Byla zvyklá na světlou pleť a pihy, protože i Frank s tmavýma očima a vlasy měl bílou pokožku, a připadalo jí, že její spolužačka je nejkrásnější bytost, jakou kdy spatřila.

„Jak se jmenuješ?“ šeptla tmavá kráska koutkem úst. Hryzala přitom konec tužky a plivala kousky dřeva do prázdného otvoru na kalamář.

„Meggie Clearyová,“ zašeptala odpověď.

„Ty tam!“ ozval se zepředu suchý, drsný hlas.

Meggie sebou trhla a udiveně se rozhlédla. Ozvalo se duté klepnutí, jak dvacet dětí najednou odložilo tužky; tlumeně zašustily vzácné archy papíru, které děti odsunuly, aby si mohly kradmo opřít o lavici lokty. Meggie připadalo, že jí srdce padá až do kalhot. Uvědomila si, že všichni na ni zírají. Sestra Agatha se rychle blížila uličkou. Meggie cítila takovou hrůzu, že kdyby mohla utéct, běžela by jako o život. Ale za ní byla přepážka oddělující prostřední třídu, po stranách jí bránily v cestě lavice a před ní stála sestra Agatha. Civěla na jeptišku s potlačovaným děsem, vykulené oči málem přes celý vystrašený obličej, ruce na lavici se svíraly a otvíraly.

„Mluvila jsi, Meghann Clearyová?“

„Ano, sestřičko.“

„A co jsi řekla?“

„Své jméno, sestřičko.“

„Své jméno!“ Sestra Agatha se posměšně ušklíbla a rozhlédla se po třídě, jako by všechny děti musely sdílet její pohrdání.

„Jaká je to pro nás čest, děti! Další z Clearyů v naší škole, a nemůže se dočkat, aby rozhlásila své jméno!“ Obrátila se k Meggie: „Vstaň, když s tebou mluvím, ty nevychovaná divoško! A nastav laskavě ruce!“

Meggie se vyhrabala z lavice a dlouhé kudrny jí spadly do tváře. Sevřela ruce, zoufale je mačkala, ale sestra Agatha se nepohnula, jen čekala a čekala… Pak se jí nějak podařilo ruce nastavit, ale jak měla rákoska dopadnout, ucukla a vyjekla hrůzou. Sestra Agatha ji chytla za rozcuchané vlasy na temeni hlavy a přitáhla si ji blíž, takže se Meggiina tvář ocitla jen pár centimetrů od oněch strašlivých brýlí.

„Nastav ruce, Meghann Clearyová.“ Zaznělo to nevzrušeně, studeně, neúprosně.

Meggie otevřela ústa a pozvracela jeptišce celou kutnu. Všechny děti hrůzou zadržely dech. Odporné zvratky stékaly po černých záhybech na zem, zatímco obličej sestry Agathy byl rudý vzteky a údivem. Začala švihat rákoskou hlava nehlava. Meggie si zakryla rukama tvář, schoulila se, ale zvracet nepřestala. Když se sestra Agatha příliš unavila, než aby zdvihala dál rákosku, ukázala na dveře.

„Jdi domů, ty zpupná filištínko!“ prohlásila, otočila se na podpatku a zamířila do třídy sestry Declan.

Zoufalým pohledem vyhledala Meggie Stuarta. Přikývl, jako by jí chtěl říct, že musí poslechnout. V mírných modrozelených očích se mu zračil soucit a porozumění. Meggie si otřela ústa kapesníkem a vypotácela se ze dveří ven na hřiště. Vyučování mělo trvat ještě dvě hodiny. Vlekla se ulicí bez zájmu; věděla, že ji chlapci nedohoní, a byla příliš vyděšená, než aby si našla nějaké místo, kde by na ně počkala. Bude se muset vydat domů sama, a sama se mamince přiznat.

Fee o ni málem zakopla, když vycházela ze zadních dveří s košem plným mokrého prádla. Meggie seděla na schůdcích u zadní verandy se sklopenou hlavou, konečky zářivých kučer slepené, šaty vepředu zašpiněné. Fee položila těžký koš na zem, vzdychla a odhrnula si z očí spadlý pramen vlasů.

„Co se stalo?“ zeptala se vyčerpaně.

„Pozvracela jsem sestru Agathu.“

„Panebože!“ řekla Fee s rukama v bok.

„Dostala jsem taky rákoskou,“ zašeptala Meggie se slzami v očích.

„To je nadělení.“ Fee zas koš zdvihla a zakymácela se, než našla rovnováhu. „Nevím, Meggie, co s tebou. Musíme počkat, co řekne tatínek.“ Zamířila přes zadní dvůr k šňůrám, kde se už třepotalo prádlo.

Meggie si utrmáceně promnula tvář rukama, chvíli se dívala za matkou, pak vstala a vydala se dolů do kovárny.

Frank právě okoval hnědku pana Robertsona a vedl ji do stání, když se Meggie objevila ve dveřích. Sotva ji uviděl, zaplavily ho vzpomínky na vlastní mizérii školních let. Meggie byla drobounká, dětsky buclatá, nevinná a sladká, ale světlo v očích bylo surově udušeno a vplížil se do nich výraz, za který by byl sestru Agathu nejraději zamordoval. Zavraždil by ji, opravdu zavraždil, vzal za dvojitou bradu a stiskl… Odložil nářadí, sundal si zástěru a rychle zamířil k Meggie.

„Co se stalo, miláčku?“ Sklonil se k ní, až měl obličej ve stejné výšce s jejím. Vycházel z ní zápach zvratků, ale Frank potlačil nutkání odvrátit se.

„Ach, Fra-Franku!“ zaúpěla, tvář se jí zkřivila a konečně jí vytryskly slzy. Vrhla se mu kolem krku a vášnivě se k němu přitiskla. Plakala podivně tiše a bolestivě, jako všechny Clearyovic děti, když vyrostly z dětských let. Pohled na ni mu málem utrhl srdce a ani něžná slova a polibky nemohly tu bolest zkonejšit.

Když se uklidnila, zdvihl ji a odnesl na kupku sladce vonícího sena vedle kobyly pana Robertsona. Seděli tam spolu skryti před světem a kůň okusoval okraje jejich suchého lůžka. Meggie si položila hlavu na Frankovu hladkou nahou hruď, a jak kůň funěl a radostně odfrkával do sena, praménky vlasů jí poletovaly kolem.

„Proč nás zmlátila všechny, Franku?“ ptala se Meggie. „Říkala jsem jí, že je to moje vina.“

Frank si už zvykl na její zápach a nevadil mu; natáhl ruku a mimoděk poplácal kobylu po tlamě, a když začala být moc dotěrná, trochu ji odstrčil.

„Protože jsme chudí, Meggie, to je hlavní důvod. Jeptišky odjakživa nenávidí chudé žáky. Až budeš v té otravné škole sestry Agathy pár dní, uvidíš, že si nevylévá vztek jen na Clearyových, ale také na Marshallových a MacDonaldových. Všichni jsme chudí. Kdybychom byli bohatí a jezdili do školy v kočáru jako O’Brienovi, byli by z nás celí pryč. My ale nemůžeme věnovat kostelu varhany nebo zlatý ornát do sakristie, nebo jeptiškám koně a bryčku. A tak na nás nezáleží. Můžou si s námi dělat, co chtějí.

Jednou se na mě sestra Agatha tak rozzuřila, že jen vřískala: ,Breč, pro lásku Boží! Vydej ze sebe hlásek, udělej mi to kvůli, Franku Cleary! Kdybych tě uslyšela křičet, nebila bych tě tak silně a tak často!‘

To je další důvod, proč nás nenávidí: jsme lepší než Marshallové a MacDonaldové. Nemůže nás donutit k breku. Myslí si, že se jí budeme plazit u nohou. Řekl jsem klukům, co udělám každému Clearyovi, který jen fňukne, když dostane rákoskou, a to platí i pro tebe, Meggie. Ať tě mlátí sebevíc, ani nemukni. Brečela jsi dneska?“

„Nebrečela.“ Zívla, víčka se jí zavřela a palec si našel cestu do pusy. Frank ji uložil do sena, broukal si a přitom se usmíval a pak se vrátil ke své práci.

Když přišel Paddy, Meggie ještě spala. Byl špinavý od vyvážení hnoje na mléčné farmě pana Jarmana, klobouk s širokou obrubou stažený do čela. Zaznamenal, že Frank tvaruje na kovadlině nápravu, až mu jiskry létají kolem hlavy, pak očima přelétl k Meggie zachumlané do sena; nad spící tvářičkou se skláněla hnědka pana Robertsona.

„Říkal jsem si, že bude tady,“ řekl Paddy, odložil bič a namířil se svým starým grošákem na konec stodoly, kde byla stáj.

Frank krátce přikývl, pohlédl na otce tmavým, pochybovačným a nejistým pohledem, který Paddy nikdy nesnášel, a pak se vrátil k doběla rozžhavené nápravě, nahé tělo lesklé potem.

Paddy grošáka odsedlal a zavedl do stáje, pak mu naplnil žlab vodou a namíchal ječmen s ovsem a trochou vody. Když nalil krmení do žlabu, zvíře vesele zaržálo a sledovalo Paddyho očima, jak jde ven k velkému sudu a svléká si košili. Umyl si paže, obličej, upravil si vlasy i jezdecké kalhoty. Usušil se do starého pytle a pak se tázavě obrátil na syna.

„Matka mi řekla, že se Meggie vrátila domů s hanbou. Víš, co se přesně stalo?“

Frank odložil nápravu a nechával ji vychladnout. „Ta malá trumpeta pozvracela sestru Agathu.“

Paddy, aby rychle potlačil úsměv a našel klid, se zadíval na vzdálenou stěnu, pak se obrátil k Meggie. „Příliš rozčilená, že jde do školy, co?“

„Nevím. Udělalo se jí špatně už ráno, než odešli, a tak se zdrželi a přišli pozdě. Všichni dostali šest ran rákoskou, ale Meggie byla hrozně nešťastná, protože věřila, že měla dostat jenom ona sama. Po obědě se do ní sestra Agatha pustila znova, a naše Meggie jí pozvracela čistý hábit chlebem s marmeládou.“

„A co pak?“

„Sestra ji pořádně seřezala a poslala ji s hanbou domů.“

„No, řekl bych, že potrestaná byla už dost. Mám k jeptiškám úctu a vím, že není na místě pochybovat o tom, co dělají, ale přál bych si, aby užívaly rákosku trochu méně horlivě. Chápu, že musí vtloukat do těch našich tvrdých irských palic čtení, psaní a počty, ale koneckonců Meggie byla dnes ve škole poprvé.“

Frank zíral na otce v údivu. Paddy dosud nikdy se svým nejstarším synem nehovořil jako s dospělým. Trvalý odpor k otci se povážlivě zakymácel a Frank si uvědomil, že přes všechno své chvástání má Paddy Meggie radši než syny. Usmál se na otce téměř s láskou a bez nedůvěry.

„Je to prima holka, viď?“ řekl.

Paddy, zahleděný na dceru, bezmyšlenkovitě přikývl. Kůň zafrkal, Meggie se zavrtěla, obrátila se a otevřela oči. Když uviděla vedle Franka stát otce, prudce se posadila a zbledla strachy.

„Tak co, Meggie, holčičko, byl to perný den, viď?“ Paddy se sehnul a zdvihl ji ze sena a zadržel dech, když ucítil závan pachu. Pak pokrčil rameny a přivinul ji k sobě.

„Dostala jsem rákoskou, tatínku,“ přiznala se.

„No, jak znám sestru Agathu, nebylo to naposledy,“ zasmál se a vysadil si ji na ramena. „Půjdem se radši podívat, jestli má maminka v kotli dost horké vody, aby tě vykoupala. Smrdíš hůř než Jarmanovic chlív.“

Frank se ze dveří díval za těmi dvěma ohnivými hlavami, pohupujícími se po cestě vzhůru, a pak se obrátil k hnědce, která na něho upírala mírné oči.

„No, pojď, stará, půjdeme domů,“ řekl a vzal ji za ohlávku.

Meggiino zvracení se ukázalo jako štěstí v neštěstí. Sestra Agatha ji sice pravidelně bila, ale vždycky z bezpečné vzdálenosti, aby unikla následkům, což oslabovalo sílu paže i přesný zásah.

Meggiina tmavá sousedka v lavici byla nejmladší dcera Itala, majitele a provozovatele wahinské jasně modré restaurace. Jmenovala se Teresa Annunziová, a byla natolik nevýrazná, že unikla pozornosti sestry Agathy, ne však tak hloupá, aby se stala jejím terčem. Když jí dorostly zuby, nápadně zkrásněla a Meggie ji zbožňovala. O přestávkách na hřišti se spolu procházely a držely se kolem pasu, což znamenalo, že jsou „nejlepší kamarádky“ a nikdo jiný se mezi ně nemůže vetřít. A povídaly si a povídaly.

Jednou o polední přestávce zavedla Teresa Meggie do restaurace, aby ji seznámila s matkou a otcem a staršími bratry a sestrami. Byli právě tak okouzleni Meggiinými zlatě ohnivými vlasy jako ona jejich tmavými, a když na ně upřela své velké, krásně měňavé šedé oči, připadala jim jako andílek. Zdědila po matce ono nedefinovatelné zázemí dobrých způsobů, což každý hned vycítil. Annunziovi nebyli výjimkou. Stejně jako Teresa si ji dychtili naklonit a pohostili ji velkou porcí tučných bramborových hranolků smažených v syčícím kotli jehněčího tuku a kusem vykostěné ryby, obalené v těstíčku a výborné chuti, smažené společně s hranolky, ale ve zvláštním drátěném košíku. Meggie nikdy nic tak dobrého nejedla a přála si, aby mohla v restauraci obědvat častěji. K tomu by však potřebovala zvláštní povolení matky a jeptišek.

Doma nemluvila o ničem jiném než o Terese, až Paddy křikl, že už má Teresy dost.

„Nevím, jestli je právě nejlepší kamarádit se s Taliány,“ zabručel. Sdílel vrozenou britskou nedůvěru k černovlasým obyvatelům Středomoří. „Taliáni jsou špinaví, Meggie, neradi se myjí,“ vysvětloval nepřesvědčivě, ale před Meggiiným dotčeným a vyčítavým pohledem ztrácel odvahu.

Frank, divoce žárlivý, s ním souhlasil. Meggie tedy doma hovořila o své kamarádce méně. Nesouhlas rodiny však nenarušil jejich přátelství, omezené vzdáleností na čas strávený ve škole. Bob a ostatní chlapci byli jen rádi, že se Meggie zcela věnuje Terese. Mohli se aspoň do sytosti prohánět po hřišti, jako by žádnou sestru neměli.

Nesrozumitelné věci, které sestra Agatha psala na tabuli, začaly postupně dostávat smysl. Meggie pochopila, že „+“ znamená sečíst všechna čísla dohromady, kdežto při znaménku „–“ je třeba odečíst dolní čísla od horních a výsledek je menší než na začátku. Byla chytré dítě a mohla být výborná, ne-li vynikající žákyně, kdyby byla s to překonat strach ze sestry Agathy. Ve chvíli, kdy ji provrtaly její oči a ostrý, starý hlas na ni úsečně vyštěkl otázku, se ale zajíkla a zakoktala a nedokázala myslet. Aritmetika jí připadala lehká, ale když byla vyvolaná a měla ukázat slovy, co dovede, nevzpomněla si ani, kolik je dvě a dvě. Čtení jí otevřelo tak úchvatný svět, že se ho nemohla nasytit, ale když jí sestra Agatha poručila, aby vstala a přečetla něco nahlas, sotva ze sebe něco vymáčkla. Zdálo se jí, že se pořád třese před sarkastickými poznámkami sestry Agathy nebo se červená, protože se jí celá třída směje. Sestra Agatha vždycky zdvihla její tabulku, aby se jí vysmála, vždycky předváděla její pracně popsané papíry jako ukázku ošklivé a nepořádné práce. Některé bohatší děti měly to štěstí, že měly gumu, ale Meggie měla jen špičku prstu, kterou olízla a drhla s ní chyby spáchané z nervozity, až se písmo rozmazalo a papír se v malinkých válečcích rozedřel. Takové počínání bylo přísně zakázané, ale Meggie byla tak zoufalá, že byla schopná všeho, jen když unikla důtkám sestry Agathy.

Až do příchodu Meggie byl hlavním terčem, na kterém si sestra Agatha vylévala rákoskou svou zlost, Stuart. Meggie jí však posloužila mnohem lépe, protože Stuartův zadumaný klid a téměř svatá povznesenost byly i pro sestru Agathu tvrdým oříškem. Meggie se naproti tomu třásla a červenala jako řípa, byť se hrdinně snažila dodržovat clearyovské zásady chování, jak je nastínil Frank. Stuart litoval Meggie z hloubi duše a pokoušel se jí život usnadnit tím, že schválně přivolával jeptiščin hněv na svou hlavu. Ta však okamžitě jeho trik prohlédla a rozzuřila se k nepříčetnosti, když viděla, že clearyovská soudržnost zahrnuje právě tak děvče jako předtím chlapce. Kdyby se jí někdo zeptal, proč má právě na Clearyovy tak spadeno, neuměla by odpovědět. Ale pro starou jeptišku zahořklou vlastním životem byla hrdá a nedůtklivá rodina jako Clearyovi nelehkým soustem.

Meggiiným největším hříchem bylo, že je levačka. Když při první hodině psaní nesměle vzala do ruky pisátko, sestra Agatha se na ni vrhla jako Caesar na Galy.

„Meghann Clearyová, polož tu tužku!“ zahřměla.

Tím začala krvavá bitva. Meggie byla nevyléčitelná a beznadějná levačka. Když jí sestra Agatha násilím ohnula prsty pravé ruky správně kolem tužky a nastavila ruku nad břidlicovou tabulku, Meggie se zatočila hlava a neměla ponětí, jak donutit ruku udělat to, co po ní sestra Agatha žádala. Stala se mentálně hluchou, němou a slepou; ten neužitečný přívěsek, její pravá ruka, byl napojen na její myšlenkové pochody asi jako prsty u nohou. Čára jí ujela přes okraj tabulky, protože ji neuměla zatočit; pak tužku upustila jako ochrnutá. Donutit Meggiinu pravou ruku napsat A nebylo v moci sestry Agathy. Meggie pak tajně vzala tužku do levé ruky, paži podivně zkroutila kolem tří stran tabulky a napsala řadu krasopisných A.

Bitvu však vyhrála sestra Agatha. Jednou ráno, když se děti řadily, přivázala Meggiinu levou ruku provazem k tělu a odvázala ji teprve na konci vyučování ve tři odpoledne. I o polední přestávce musela Meggie jíst, procházet se a hrát hry s levou rukou pevně připoutanou k tělu. Trvalo to tři měsíce, ale nakonec se naučila psát správně podle zásad sestry Agathy, i když písmena nebyla příliš vydařená. Aby se nevrátila k starému zvyku, přivazovala jí sestra Agatha pro jistotu levou ruku ještě další dva měsíce; pak shromáždila celou školu, aby se všichni pomodlili růženec jako poděkování Všemohoucímu, že jeho moudrostí Meggie poznala svou chybu. Všechny Boží děti jsou praváci. Leváci jsou zplozenci ďábla; zejména tehdy, jsou-li zrzaví.

V prvním školním roce ztratila Meggie svou dětskou baculatost a velmi zhubla, i když trošku povyrostla. Začala si okusovat nehty až do živého masa a z příkazu sestry Agathy musela obcházet všechny lavice a všem dětem ukazovat, jak jsou okousané nehty ošklivé. Skoro polovina dětí mezi pátým a patnáctým rokem si přitom okusovala nehty stejně ohavně jako Meggie.

Fee vytáhla láhev hořké aloe a odpornou tekutinou natřela Meggie konečky prstů. Všichni doma dohlédli na to, aby si hořkou aloe nesmyla, a když si ostatní holčičky ve škole všimly výmluvných hnědých skvrn, Meggie se styděla. Sotva si strčila prsty do pusy, ucítila nepopsatelně odpornou chuť, připomínající dezinfekční lázeň pro ovce. V zoufalství plivala na kapesník a drhla si prsty, až se zbavila nejhoršího. Paddy vzal proutek – mnohem jemnější nástroj než rákoska sestry Agathy – a honil ji po kuchyni. Zastával názor, že se děti nemají bít přes ruce, přes tvář ani přes zadek, ale jen po nohách. Bolelo to stejně a neublížilo jim to. Avšak navzdory hořké aloe, veřejnému posměchu a výpraskům sestry Agathy a Paddyho si Meggie nehty okusovat nepřestala.

Přátelství s Teresou Annunziovou bylo radostí jejího života a jedinou věcí, kvůli které školu snášela. Při vyučování se nemohla dočkat, až si o přestávce sedne s Teresou pod fíkovník a budou se držet kolem pasu a povídat si. Teresa jí vyprávěla o své podivuhodné rodině, četných panenkách a o čínské čajové soupravě pro panenky.

Když Meggie soupravu uviděla, byla bez sebe. Souprava měla sto osm kusů – malilinké šálky a podšálky a talířky, konvičku, cukřenku, džbánek na mléko a na smetanu, malinké nože, lžíce a vidličky, všechno pro panenky. Teresa měla nespočet hraček. Kromě toho, že byla nejmladší a že mezi ní a ostatními sourozenci byl velký věkový rozdíl, pocházela z italské rodiny, což znamenalo, že ji všichni vášnivě a neskrývaně zbožňovali a že se těšila štědrosti otcovy peněženky. Holčičky na sebe navzájem pohlížely s obdivem a závistí, i když Teresa nikdy nezatoužila po Meggiině kalvinistické, chladné výchově. Místo toho ji litovala. Nesmět se rozběhnout k mamince, obejmout ji a líbat? Chudák Meggie!

Pokud šlo o Meggie, nedokázala srovnávat Teresinu usměvavou, kulatou, malou maminku se svou štíhlou matkou, která se nikdy neusmívala. Nikdy ji nenapadlo: Kdyby mě tak maminka objala a políbila! Místo toho si říkala: Kdyby mě tak objala a políbila Teresina maminka! Avšak představami objetí a polibků se v duchu zabývala daleko méně než sny o čínské čajové soupravě. Tak jemný porcelán, tak tenoučký a křehký, tak krásný! Kdyby tak sama měla takovou soupravu a mohla nalévat Agnes odpolední čaj do tmavěmodrobílého šálku na tmavěmodrobílém talířku!

Při páteční bohoslužbě ve starém kostele s půvabnými bizarními maorskými dřevořezbami a maorským malovaným stropem Meggie klečela a modlila se, aby dostala čajovou soupravu. Když otec Hayes zdvíhal monstranci, hostie mlhavě prosvítala skleněným okénkem uprostřed paprsků posázených drahokamy a žehnala skloněným hlavám věřících. Všem kromě Meggie, protože ta ani hostii neviděla; v duchu usilovně počítala, kolik má Teresina čajová souprava talířků. Když pak Maorové na chóru začali zpívat, Meggie měla plnou hlavu ultramarinové mlhy a byla na hony daleko od katolické víry či od Polynésie.

Školní rok se chýlil ke konci, prosinec a Meggiiny narozeniny ohlašovaly léto, když Meggie poznala, jak draze si člověk vykupuje to, po čem touží. Seděla na vysoké stoličce u kamen a Fee ji, jako vždycky před odchodem do školy, česala. Nebylo to nic jednoduchého. Meggiiny vlasy se přirozeně vlnily, což matka pokládala za velké štěstí. Dívky s rovnými vlasy to věru nemají lehké, když vyrostou a chtějí si ze splihlých, slabých praménků vytvořit nádherné vlnité účesy. Na noc jí matka natáčela vlasy, sahající skoro až ke kolenům, na dlouhé pruhy plátýnka natrhané ze starého bílého prostěradla. Ráno si musela Meggie vlézt na stoličku, Fee ji natáčky rozmotala a kartáčovala jí lokýnky.

Fee používala starý kartáč značky Mason Pearson; každý dlouhý pramen vzala do levé ruky, zkušeně ho skartáčovala kolem ukazováku, až se celý stočil do zářivé silné jitrnice; pak opatrně vytáhla prst a roztřásla ho do dlouhých, záviděníhodně hustých prstýnků. Tento úkon opakovala asi dvanáctkrát, potom přední vlasy vyčesala na temeno a svázala je čerstvě vyžehlenou bílou taftovou stuhou, a Meggie byla hotová. Ostatní holčičky nosily do školy copy a rozpuštěné vlasy si nechávaly jen pro zvláštní příležitosti, ale Fee byla v tomto bodě neústupná. Meggie nosila rozpuštěné vlasy denně, ať bylo pro Fee sebetěžší vyšetřit si na to každé ráno těch několik minut. Fee si však neuvědomovala, že její obětavá péče Meggie neposloužila. Meggie měla nejkrásnější vlasy z celé školy, a to, že denně dráždila ostatní rozpuštěnými prstýnky, jí vyneslo jen závist a zášť.

Česání tahalo, ale Meggie na ně byla tak zvyklá, že je ani nevnímala. Nepamatovala si, jestli tomu někdy bylo jinak. Matčina svalnatá ruka nemilosrdně škubala kartáčem zauzlené spletence, až Meggie vhrkly do očí slzy a musela se oběma rukama držet stoličky, aby nespadla. Bylo pondělí, poslední týden vyučování, dva dny před jejími narozeninami; držela se stoličky a snila o čajové soupravě s čínským vzorem, i když věděla, že je to právě jen sen. Jednu takovou soupravu prodávali v obchodě se smíšeným zbožím ve Wahine a Meggie už znala ceny natolik, aby si uvědomila, že stojí mnohem víc, než si její otec může dovolit.

Fee najednou tak podivně vyjekla, že se Meggie vytrhla ze svého snění a mužští, kteří ještě seděli u snídaně, se zvědavě otočili.

„Ježíšikriste!“ zvolala Fee.

Paddy vyskočil, zcela ohromen; jakživ neslyšel, že by Fee vzala jméno boží nadarmo. Stála s Meggiinou lokýnkou v ruce, v druhé držela strnule kartáč, na tváři výraz hrůzy a odporu. Paddy a chlapci se shlukli kolem ní. Meggie chtěla vidět, co se děje, a vysloužila si ránu štětinatou stranou kartáče. Oči se jí zalily slzami.

„Podívej!“ zašeptala Fee; pramínek přidržela proti světlu, aby to Paddy viděl.

Vlasy se v slunečním světle třpytily a blyštěly jako zlato a Paddy nejdřív neviděl nic. Pak si uvědomil, že Fee po hřbetu ruky pochoduje nějaké zvířátko. Vzal pramínek sám do ruky a mezi světélkujícími vlasy objevil další zvířátka, mající se čile k světu. Na jednotlivých vlasech visely chumáče malých bílých vajíček a zvířátka je pilně snášela dále. Na Meggiině hlavě bylo rušno jako v úle.

„Má vši,“ řekl Paddy.

Bob, Jack, Hughie a Stuart se také podívali, a stejně jako otec se stáhli do bezpečné vzdálenosti; jenom Frank a Fee fascinovaně zírali do vlasů. Meggie se nešťastně choulila na stoličce a nevěděla, co provedla. Paddy těžce dosedl do své windsdorské židle, upřel oči do ohně a jen mrkal.

„To ta zatracená taliánská holka!“ řekl nakonec a obrátil se k Fee. „Zatracený pancharti, špinavý, prokletý prasata!“

„Paddy!“ Fee zděšeně zalapala po dechu.

„Promiň, že kleju, maminko, ale když pomyslím na tu mizernou Taliánku, a že od ní Meggie chytla vši, mám chuť jít rovnou do Wahine a z tý hnusný umaštěný hospody udělat kůlničku na dříví!“ vybuchl a pěstí se bouchal do kolen.

„Maminko, co to je?“ vypravila ze sebe konečně Meggie.

„Podívej, ty malá špindíro!“ Matka jí nastavila ruku před oči.

„Tohle máš ve vlasech, to jsi chytla od té Taliánky, co s ní kamarádíš! Co mám s tebou dělat?“

Meggie zírala na malinké zvířátko zmateně pobíhající po matčině holé ruce a pídící se po nějakém zarostlejším zázemí, a pak se rozplakala.

Frank, aniž mu musel kdo říkat, postavil na kamna vodu, zatímco Paddy rázoval sem tam po kuchyni a křičel. Jeho vztek se stupňoval pokaždé, když pohlédl na Meggie. Nakonec zamířil k řadě věšáků u zadních dveří, narazil si klobouk a z hřebíků sundal dlouhý bič na koně.

„Jedu do Wahine, Fee, a povím tomu zatracenýmu Taliánovi, kam si může strčit ty svý hnusný ryby a hranolky! Pak půjdu za sestrou Agathou a řeknu jí, co si myslím o tom, že dovoluje zavšivenejm dětem chodit do školy!“

„Paddy, dej na sebe pozor,“ prosila Fee. „Co když to nebyla ta Taliánka? A i kdyby měla vši, mohla je chytit od někoho jiného zároveň s Meggie.“

„Blbost!“ prohlásil Paddy pohrdavě. Hlučně seběhl po zadních schodech a za chvíli uslyšeli na cestě dusot koňských kopyt. Fee vzdychla, beznadějně pohlédla na Franka.

„Řekla bych, že budem mít štěstí, když neskončí ve vězení. Franku, přiveď chlapce domů. Dnes nepůjdou do školy.“

Fee probrala pečlivě hlavy nejprve chlapcům a potom Frankovi, a pak ho požádala, aby prohlédl také hlavu jí. Neobjevilo se, že by někdo jiný něco chytil, ale Fee byla rozhodnuta nenechat nic náhodě. Když se voda ve velkém kotli na prádlo vařila, Frank sundal ze skoby dřez na nádobí a naplnil ho z polovice horkou vodou a z polovice studenou. Potom zašel do kůlny a přinesl nenačatou třílitrovou plechovku petroleje, z prádelny kostku louhového mýdla a pustil se do Boba. Každou hlavu namočil, přelil několika hrnky petroleje a zmáčenou a mastnou pak namydlil. Petrolej s louhem pálily; chlapci naříkali, mnuli si divoce oči, drbali si zarudlou, pálící kůži a slibovali všem Taliánům příšernou pomstu.

Fee přinesla z košíku na šití velké nůžky. Ačkoli už uběhla víc než hodina, Meggie se ještě neodvážila pohnout se ze stoličky. Fee nad ní stála s nůžkami a hleděla na nádherný vodopád vlasů. Pak začala stříhat: šmik, šmik! Na zemi se vršila hromada dlouhých lesklých vrkočů a na Meggiině hlavě se začala objevovat nepravidelná políčka bílé kůže. S pochybami v očích se Fee obrátila k Frankovi.

„Mám ji oholit?“ zeptala se sevřenými rty.

Frank pobouřeně zdvihl ruku. „Ne, mami! Rozhodně ne! Když ji pořádně umejeme petrolejem, mělo by to stačit. Prosím tě, nehol ji!“

Meggie musela přejít k pracovnímu stolu a naklonit se nad dřez. Lili jí na hlavu jeden hrnek petroleje za druhým a zbytky vlasů drbali žíravým mýdlem. Meggie skoro oslepla, jak si dřela oči, a když byli konečně hotovi, po tváři a na hlavě jí naskočily řady puchýřů. Frank smetl ostříhané vlasy do papíru a hodil je do ohně, pak vzal smeták a namočil ho do petroleje. Nakonec si umyli vlasy on a Fee, zajíkali se, jak je louh pálil, a Frank vzal kbelík a celou kuchyň vydrhl dezinfekcí na ovce.

Když byla kuchyň sterilní jako nemocnice, prošli ložnice, stáhli všechna prostěradla a deky a celý den pak vyvářeli, ždímali a věšeli ložní prádlo. Matrace a polštáře přehodili přes zadní plot a postříkali petrolejem, koberce ze salonu vší silou vyklepali. Všichni chlapci pomáhali, jenom Meggie, uvržená v nemilost, toho byla zproštěna. Zalezla si za stodolu a plakala. V hlavě jí bušilo bolestí z drbání, popálenin a puchýřů a tak strašně se styděla, že když za ní přišel Frank, aby ji odvedl, ani se na něho nepodívala a odmítala se vrátit domů.

Nakonec ji musel dovléci domů násilím; bránila se a kopala, a když se pozdě odpoledne Paddy vrátil z Wahine, zalezla si do kouta. Podíval se na její ostříhanou hlavu a rozplakal se. S rukama přes obličej se pohupoval ve své windsdorské židli, zatímco celá rodina rozpačitě postávala kolem a přála si být někde jinde. Fee uvařila čaj a nalila Paddymu šálek. Pomalu se vzpamatovával.

„Co se stalo ve Wahine?“ zeptala se. „Byl jsi pryč strašně dlouho.“

„Nejdřív jsem vzal na toho zatracenýho Taliána bič a zahnal jsem ho do koňskýho žlabu. Pak jsem uviděl MacLeoda, stál před svým krámem a přihlížel, a tak jsem mu řek, oč jde. MacLeod zavolal pár chlapů z hospody a zahnali jsme do žlabu celou tu taliánskou hordu, ženský taky, a nalili tam pár litrů ovčí dezinfekce. Pak jsem šel do školy za sestrou Agathou, a ta se mohla zbláznit, že si ničeho nevšimla. Vytáhla tu Taliánku z lavice, koukla se jí do vlasů, a samozřejmě všude plno vší. Poslala ji domů a nakázala, aby se nevracela do školy, dokud nebude mít hlavu čistou. Když jsem odcházel, tak se sestrou Declan a se sestrou Catherine prohlížely hlavy ostatním dětem a plno jich mělo vši. A ty tři jeptišky se drbaly jak divé, když myslely, že se na ně nikdo nedívá.“ Při té vzpomínce se usmál, ale sotva mu pohled padl na Meggie, zase ho veselost přešla. Zamračil se: „A pokud jde o tebe, slečno, už žádný Taliáni ani nikdo jiný, jenom tví bratři. Jestli nejsou pro tebe dost dobrý, tvoje škoda. Bobe, říkám ti, ať si Meggie ve škole s nikým nezačíná kromě s tebou a s chlapci, slyšíš?“

„Ano, tatínku,“ přikývl Bob.

Druhý den ráno se Meggie zděsila, že má jít do školy jako obvykle. „Ne, to nemůžu!“ naříkala a rukama si držela hlavu.

„Maminko, maminko, nemůžu takhle do školy, aby mě viděla sestra Agatha!“

„Ale ano, můžeš,“ prohlásila matka, nevšímajíc si Frankova prosebného pohledu. „Já tě naučím.“

Meggie se tedy vydala do školy; vlekla se pomalu, na hlavě uvázaný hnědý šátek. Sestra Agatha ji naprosto ignorovala, ale o přestávce ji ostatní spolužačky chytily a šátek jí strhly, aby viděly, jak vypadá. Tvář ještě ušla, ale odkrytá hlava skýtala strašlivý pohled; mokvala a podebírala se. Sotva Bob uviděl, co se děje, přiběhl za sestrou a odvedl ji do odlehlého kouta kriketového hřiště.

„Nevšímej si jich, Meggie,“ řekl drsně, neobratně jí uvázal šátek a poplácal ji po nešťastných ramínkách. „Jsou to zlomyslné bestie. Škoda, že jsem si nechytil pár tvých vší, jistě by vydržely. Až by na to všichni zapomněli, pustil bych jim do vlasů novou várku.“

Ostatní bratři se shlukli kolem nich a hlídali Meggie, dokud nezazvonilo.

Teresa Annunziová zašla do školy nakrátko v polední přestávce s oholenou hlavou. Chtěla se na Meggie vrhnout, ale chlapci jí v tom snadno zabránili. Když odcházela, zdvihla pravou ruku se zaťatou pěstí a levou rukou jí poklepala po svalech – fascinující, záhadné gesto, kterému nikdo nerozuměl, jež však chlapci nadšeně zaznamenali pro budoucí použití.

„Nenávidím tě!“ vřískala Teresa. „Tatínek se odtud musí odstěhovat kvůli tomu, co mu tvůj otec udělal!“ Obrátila se a utekla s brekem z hřiště.

Meggie zůstala s hlavou vzhůru a suchýma očima. Učila se. Nezáleží na tom, co si ostatní myslí! Děvčata se jí vyhýbala, zčásti proto, že se bála Boba a Jacka, zčásti proto, že jim to rodiče nakázali, když se dozvěděli, co se stalo. Kamarádit se s Clearyovými obvykle nevedlo k ničemu dobrému. Meggie tedy strávila několik posledních dní v izolaci. Tento přístup respektovala i sestra Agatha a přenesla svůj vztek zase na Stuarta.

Jako vždy, když připadly narozeniny dětí na den, kdy bylo vyučování, přesunula se oslava Meggiiných narozenin na sobotu. V ten den dostala Meggie vytouženou čínskou čajovou soupravu. Byla rozložená na krásném ultramarinovém stolečku, který i s dvěma židličkami vyrobil Frank ve svém neexistujícím volném čase, a Agnes seděla na židličce v nových modrých šatech, které ve svém neexistujícím volném čase ušila Fee. Meggie sklíčeně hleděla na modrobílé obrázky vinoucí se kolem každého kousku; na pohádkové stromy se zvláštními nadýchanými květy, na ozdobné malé pagody, na podivně tichý párek ptáků, na droboučké postavičky navěky spěchající přes nakudrnacený můstek. Všechno kouzlo se ztratilo. Mlhavě však chápala, proč se rodina překonala, aby jí koupila to, co si Meggie nejvíc přála. A tak jako hodná holčička připravila pro Agnes čaj v malé hranaté konvičce a hrála si jako u vytržení. Léta si tak zarputile hrála, nikdy nerozbila ani neotloukla jediný kousek. Nikoho ani ve snu nenapadlo, že čínskou čajovou soupravu, modrý stolek a židličky a Agnesiny modré šaty nenávidí.

Dva dny před Vánocemi roku 1917 přinesl Paddy domů svůj týdeník a novou várku knih z knihovny. Tentokrát však noviny získaly přednost před knihami. Vydavatelé přišli s novým nápadem podle výpravných amerických časopisů, které se sem tam na Novém Zélandě objevovaly: celá střední část byla věnována válce. Byly tu rozmazané fotografie australských a novozélandských armádních sborů útočících na nemilosrdné útesy u Gallipoli, dlouhé články o hrdinství protinožců, články o australských a novozélandských nositelích Viktoriina kříže od počátku jeho udělování a monumentální celostránková rytina australského kavaleristy na válečném oři, s vytasenou šavlí a chocholem dlouhých hedvábných per vlajících zpod obrácené krempy sklopeného klobouku.

Frank se při první příležitosti novin zmocnil a dychtivě článek přečetl, opájeje se hurávlasteneckým stylem, jímž byl napsán. Oči mu děsivě žhnuly.

„Tati, já chci taky do války!“ řekl, když uctivě pokládal noviny na stůl.

Fee sebou trhla, až jí omáčka vyšplíchla po celé plotně, a Paddy ve windsorské židli ztuhl a zapomněl na knihu.

„Jsi příliš mladý, Franku,“ řekl.

„Ne, nejsem! Je mi sedmnáct, tati, jsem muž! Proč by Hunové a Turci měli podřezávat naše vojáky jako ovce a já, zdravý člověk, tu měl sedět v bezpečí? Je nejvyšší čas, aby taky nějaký Cleary splnil svou povinnost.“

„Nejsi plnoletý, Franku, nevezmou tě.“

„Vezmou, když budete souhlasit,“ odpálil Frank okamžitě, tmavé oči upřené na Paddyho.

„Ale já nesouhlasím. V téhle chvíli jsi jediný, kdo pracuje, a my potřebujeme peníze, které vyděláš, vždyť to víš.“

„Ale armáda mě bude platit!“

Paddy se zasmál: „Vojenskou almužnu, co? Jako kovář ve Wahine si vyděláš mnohem víc než jako voják v Evropě.“

„Ale když tam budu, možná se mi naskytne šance stát se něčím lepším než kovářem! Je to jediný způsob, jak se odtud dostat, tati.“

„Nesmysl. Panebože, chlapče, nevíš, co říkáš. Válka je strašná věc. Pocházím ze země, kde se bojuje tisíc let; vím, o čem mluvím. Neslyšel jsi nikdy vyprávět chlapy o búrské válce? Chodíš dost často do Wahine, tak příště poslouchej. A mimoto mi připadá, že ti zatracení Angláni užívají Australany a Novozélanďany jako kanónenfutr, posílají je tam, kde nechtějí obětovat svoje vlastní drahé jednotky. Jen se podívej, jak ten štváč Churchill poslal naše chlapce na tak zbytečné místo jako Gallipoli! Z padesáti tisíc jich deset tisíc padlo! Každý pátý!

Proč bys měl zrovna ty bojovat za matičku Anglii? Co pro tebe kdy udělala kromě toho, že nechává své kolonie vykrvácet? Kdybys přijel do Anglie, budou se na tebe všichni dívat skrz prsty, protože jsi z kolonie. Novému Zélandu nic nehrozí, ani Austrálii. A matičce Anglii by udělalo jen dobře, kdyby ji porazili; je na čase, aby jí někdo oplatil, co dělá Irsku. Já bych zcela jistě neuronil ani slzu, kdyby císař pochodoval po londýnském Strandu.“

„Ale tati, já chci jít do armády.“

„Můžeš chtít sebevíc, Franku, ale nepůjdeš nikam, tak na to radši zapomeň. Nejsi na vojáka ani dost velký.“

Frank zrudl a sevřel rty; malý vzrůst byla jeho velká bolest. Ve škole byl vždycky nejmenší ze třídy, a právě proto se vždycky pral dvakrát tolik než druzí. V poslední době ho začaly hryzat obavy, že třeba už neporoste. V sedmnácti měřil sto šedesát pět centimetrů jako ve čtrnácti. Nikdo nevěděl, jak tím trpí na těle i na duši; natahoval se, cvičil, marně doufal.

Kovařina mu však dala sílu neúměrnou jeho výšce; kdyby Paddy vědomě vybíral řemeslo pro člověka Frankovy nátury, nemohl zvolit lépe. V útlé postavě se soustředila síla, v sedmnácti ho nikdo nepřepral a byl už proslulý po celém poloostrově Taranaki. Zuřivost, frustrace a pocit méněcennosti ho podněcovaly v boji a dohromady s výbornou fyzickou kondicí, vynikajícím mozkem a neoblomnou vůlí znamenaly víc než síla i toho nejsvalnatějšího z místních výrostků.

Čím byli jeho soupeři větší a mohutnější, tím silněji Frank toužil vidět je na kolenou. Stejně staří se mu vyhýbali na hony, protože dobře znali jeho útočnost. V poslední době začal vyhledávat soupeře mezi dospělými a dosud se mluvilo o tom, jak porazil napadrť Jima Collinse, ačkoli Jimu Collinsovi bylo dvaadvacet, měřil v ponožkách sto devadesát tři centimetrů a uzdvihl koně. Frank bojoval s levou rukou zlomenou a s nalomenými žebry, dokud z Jima Collinse nezůstala rozplizlá hromada zkrvaveného masa, a museli ho násilím odtrhnout, aby dál nekopal do soupeře, který už byl v bezvědomí. Jakmile se mu ruka zahojila a z žeber sundal obvazy, šel do města a zdvihl koně, jen aby ukázal, že Jim není jediný, kdo to dokáže, a že to nezávisí na výšce.

Paddy jako otec chápal tuto potřebu, znal dobře Frankovu pověst a důvody, proč bojuje, aby si získal respekt, což však neznamenalo, že se nerozčiloval, když boj ohrozil práci v kovárně. Sám malé postavy, také kdysi dokazoval bojem, že má odvahu, ale v té části Irska, odkud pocházel, nebyl nejmenší, a když přišel na Nový Zéland, kde byli muži vyšší, byl už dospělý. Nikdy proto netrpěl svým vzrůstem tolik jako Frank.

Teď chlapce starostlivě pozoroval a pokoušel se mu rozumět, ale nedařilo se mu to. Frank byl vždycky jeho srdci nejvzdálenější, i když se ze všech sil snažil nedělat mezi dětmi rozdíl. Věděl, jak se tím Fee rmoutí, jak jí nevyslovené nepřátelství mezi nimi dělá starost, ale ani jeho láska k Fee nedokázala podráždění vůči Frankovi překonat.

Frankovy krátké, jemně tvarované ruce spočívaly na otevřených novinách jako v obraně; očima se zavrtával do Paddyho, napůl prosebně a napůl pyšně, ale pýcha byla zarytější a nepoddala se. Jak cizí byla ta tvář! Ani stopy po nějakém Clearym nebo Armstrongovi, až snad na něco z Fee kolem očí, ale Fee neměla oči černé a neblýskaly a nejiskřily jí, když se jí něco dotklo. Jedna věc ovšem Frankovi nechyběla, a to byla odvaha.

Rozhovor skončil Paddyho poznámkou o Frankově vzrůstu; rodina dojedla dušeného králíka v neobvyklém tichu, dokonce i Hughie a Jack se pošťuchovali jen opatrně a pouze občas vyprskli smíchy. Meggie odmítla jíst, upírala oči na Franka, jako by se jí každým okamžikem měl ztratit z dohledu. Frank se nějakou dobu šťoural v jídle, a jakmile to šlo, omluvil se od stolu. Slyšeli pak z dřevníku údery sekery. Frank se pustil do polen z tvrdého dřeva, která Paddy přivezl na zimu.

Když všichni mysleli, že už spí, vyklouzla Meggie z okna ložnice a vplížila se do dřevníku. Dřevník byl pro chod domu nesmírně důležitý. Rozkládal se na devadesáti čtverečních metrech udupané hlíny pokryté silnou vrstvou třísek a odštěpků kůry; na jedné straně byly navršeny klády připravené na zpracování, na druhé se tyčila mozaikovitá stěna úhledně srovnaných polen velkých přesně do kamen. Uprostřed stály tři pařezy, dosud zakořeněné v zemi, kterých se užívalo jako špalků podle různé velikosti dřeva.

Frank nebyl u špalku; roztínal právě mohutný eukalyptový kmen, aby ho mohl položit na nejnižší a nejširší pařez. Kmen měřil v průměru přes půl metru a ležel na zemi na obou koncích připevněný železnými svorníky. Frank na něm stál rozkročen a rozsekával ho vedví. Sekera se míhala tak rychle, že jen hvízdala, a topůrko vydávalo zvláštní svistivý zvuk, jak mu prokluzovalo v dlaních. Ostří se mu vždycky zablesklo nad hlavou, dopadlo jako stříbrná šmouha a ze dřeva tvrdého jak železo vyseklo klín tak lehce, jako by to byla borovice nebo listnatý strom. Štěpiny dřeva létaly do všech stran, Frankovi stékal po nahé hrudi a zádech pot a kolem čela měl uvázaný kapesník, aby ho pot neoslepoval. Byla to nebezpečná práce; stačila jedna špatně načasovaná nebo namířená rána, a byl by o nohu kratší. Kolem zápěstí měl kožené bandáže, které vsakovaly pot stékající z paží; v jemných rukou držel sekeru lehce a se suverénní obratností.

Meggie se schoulila vedle pohozené košile a tílka a s bázní ho pozorovala. Poblíž ležely ještě tři další sekery; eukalyptové dřevo otupilo ve chvíli i tu nejostřejší. Jednu z nich vzala za topůrko a přitáhla si ji na kolena. Přála si, aby uměla sekat dříví tak jako Frank. Sekera byla tak těžká, že ji sotva uzdvihla. Stejně jako ostatní měla jen jedno ostří, nabroušené na nejvyšší míru, protože sekery s dvojím ostřím byly na eukalyptus příliš lehké. Hlava sekery byla silná asi tři centimetry a dobře vyvážená, topůrko pevně zajištěné malými kousky dřeva. Uvolněná hlava by mohla při rozmachu vyletět, proletět vzduchem jako dělová koule a někoho zabít.

Frank sekal v rychle slábnoucím světle téměř po paměti. Meggie uhýbala před odštěpky s lehkostí, jíž se naučila dlouhou praxí, a trpělivě čekala, až ji Frank objeví. Kmen byl už napůl rozťatý a Frank se s oddychováním obrátil, rozmáchl se a začal sekat z druhé strany. Štěrbina byla hluboká a úzká, aby se dřevo uchovalo a proces urychlil. Jak se blížil ke středu kmene, sekyra úplně mizela v štěrbině a velké kusy dřeva létaly kolem něho. Nevšímal si jich a sekal ještě rychleji. Když se náhle kmen rozštípl, Frank lehce seskočil; vycítil, že je u konce, ještě dřív, než se sekera naposled zahryzla do dřeva. Kmen se sesul a Frank doskočil na zem s úsměvem; nebyl to ale šťastný úsměv.

Natáhl se po další sekyře a uviděl svou sestru, jak trpělivě čeká v upjaté noční košili, pečlivě zapnuté na knoflíčky. Ještě si nezvykl na její krátké kučery namísto dlouhých vlasů natočených na hadříky, ale usoudil, že jí chlapecký účes sluší, a přál si, aby si ho nechala. Přisedl si k ní a sekeru si položil na kolena.

„Jak ses dostala ven, ty telátko?“

„Vylezla jsem oknem, když Stuart usnul.“

„Když budeš takhle vyvádět, bude z tebe divoch.“

„Mně to nevadí. Stejně si radši hraju s kluky než sama.“

„To ano.“ Opřel se zády o kmen a unaveně se k ní otočil.

„Co se děje, Meggie?“

„Franku, viď, že doopravdy neodejdeš?“ Položila mu ruce s okousanými nehty na stehna a úzkostlivě na něj hleděla s otevřenou pusou, protože nos měla zacpaný, jak zápasila se slzami, a nemohla dobře dýchat.

„Možná že ano,“ odpověděl něžně.

„Ne, Franku, to nemůžeš! Maminka a já tě potřebujeme! Čestné slovo, nevím, co bychom si bez tebe počaly!“

Navzdory své trýzni se usmál tomu, jak Meggie nevědomky napodobuje mluvu své matky.

„Meggie, všecko vždycky nejde tak, jak by člověk chtěl. To bys už mohla vědět. Všichni Clearyové se učí pracovat společně pro dobro všech a nemyslet na sebe. Ale s tím já nesouhlasím; myslím, že by člověk měl myslet nejdřív na sebe. Chci pryč, protože je mi sedmnáct a je čas, abych si zařídil vlastní život. Ale otec nechce. Potřebuje mě doma pro dobro rodiny jako celku. Protože mi není jednadvacet, musím dělat to, co chce on.“

Meggie vážně přikývla a snažila se přijít na kloub tomu, co Frank povídá.

„Víš, Meggie, moc jsem o tom přemýšlel. Rozhodl jsem se, že odejdu. Vím, že ty a maminka mě budete postrádat, ale Bob vyrůstá rychle a otci a klukům nebudu chybět vůbec. Otce zajímají jen peníze, které vydělám.“

„Ty už nás nemáš rád, Franku?“

Otočil se a vzal ji do náruče, hladil ji a mazlil se s ní s mučivou radostí, smutkem, bolestí a touhou. „Meggie! Tebe a maminku mám rád jako nikoho na světě! Bože, proč nejsi starší, abych si s tebou mohl promluvit! Ale možná je to lepší, že jsi tak malá, možná je to lepší…“

Prudce ji pustil a snažil se ovládnout; házel hlavou opřenou o kmen, polykal naprázdno. Pak se na ni podíval. „Meggie, až budeš starší, pochopíš to.“

„Franku, prosím, nechoď pryč,“ opakovala.

Zasmál se, téměř vzlykl. „Ach, Meggie! Neposlouchalas, co jsem říkal? To nevadí. Hlavní věc je, abys nikomu neprozradila, žes mě dnes v noci viděla, rozumíš? Nechci, aby si mysleli, že v tom jedeš se mnou.“

„Poslouchala jsem tě, Franku, slyšela jsem všechno,“ řekla Meggie. „Neřeknu nikomu ani slovo, slibuju. Ale moc bych chtěla, abys nemusel odcházet!“

Byla příliš malá, než aby mu mohla vysvětlit, co jí leží na srdci: když Frank odejde, kdo jí zůstane? Byl jediný, kdo jí projevoval lásku, jediný, kdo ji nosil a hladil. Když byla menší, otec ji často bral do náruče, ale co začala chodit do školy, už si ji neposazoval na klín, a když ho chtěla obejmout kolem krku, říkal: „Už jsi velká holka, Meggie.“ A maminka měla pořád plno práce s kluky a s domácností a byla unavená. Frank byl jejímu srdci nejbližší a na jejím ohraničeném nebíčku zářil jako hvězda. Byl jediný, kdo si s ní rád sedl a povídal, kdo jí vysvětloval všechno tak, aby tomu rozuměla. Od toho dne, kdy Agnes přišla o vlasy, tu byl vždycky Frank a přes všechny rány osudu ji nic nemohlo zlomit. Ani rákoska sestry Agathy, ani vši, protože Frank ji vždycky utěšil a povzbudil.

Vstala a donutila se k úsměvu. „Když jít musíš, Franku, tak se nedá nic dělat.“

„Meggie, ať už jsi v posteli, a koukej tam být dřív, než tě matka přijde zkontrolovat. Mazej!“

Ta připomínka vypudila Meggie z hlavy všechno ostatní; sehnula se, vysoukala si noční košili, prostrčila ji zezadu mezi nohy jako obrácený ocas a dala se do běhu, až jí zpod bosých nohou odskakovaly ostré třísky dřeva.

Ráno byl Frank pryč. Když Fee přišla vytáhnout Meggie z postele, mračila se a mluvila sotva na půl úst. Meggie vyskočila jako opařená a oblékla se sama, sama si pozapínala i všechny knoflíčky.

Chlapci seděli kolem stolu podmračení, Paddyho židle byla prázdná. Frankova taky. Meggie vklouzla na své místo, seděla a zuby jí drkotaly strachem. Po snídani Fee vyhnala děti zarputile ven a za stodolou Bob vychrlil Meggie tu novinu.

„Frank utekl,“ vydechl.

„Možná šel jen do Wahine,“ zadoufala Meggie.

„Ne, ty hloupá. Dá se do armády. Kdybych byl větší, hned bych šel s ním. Ten má štěstí!“

„Byla bych radši, kdyby byl doma.“

Bob pokrčil rameny. „Jsi holka, a takhle mluví holky.“

Meggie by jindy ta poznámka pobouřila, ale tentokrát si jí ani nevšimla. Vrátila se k matce, aby jí pomohla.

„Kde je otec?“ zeptala se, když jí Fee dala za úkol žehlit kapesníky.

„Odešel do Wahine.“

„Vrátí se s Frankem?“

Fee zasupěla. „V téhle rodině se nic neutají. Ne, nevrátí se s Frankem, to ví. Šel poslat telegram policii a armádě do Wanganui. Ti ho přivedou.“

„Ach mami, kéž by ho našli! Já nechci, aby Frank odešel!“ Fee vyklopila na stůl obsah máselnice a dvěma dřevěnými palicemi začala řídkou žlutou hmotu zpracovávat. „Nikdo z nás nechce, aby Frank odešel. Proto otec dělá všechno, aby ho přivedli zpátky.“ Ústa se jí zachvěla; udeřila do másla silněji. „Chudák Frank! Chudák Frank!“ vzdychla, ne k Meggie, ale pro sebe. „Proč musí děti trpět za naše hříchy? Kdyby ten chudáček věděl…“ Potom si všimla, že Meggie přestala žehlit, a zmlkla.

Za tři dny policie Franka přivedla. Dal jim pořádně zabrat, jak Paddymu řekl seržant z Wanganui, který ho doprovázel.

„Vy teda máte rváče! Když viděl, že se k němu vojáci blíží, vyrazil jako střela dolů po schodech a na ulici, dva chlapi za ním. Kdyby neměl smůlu a nenarazil do strážníka na obchůzce, počítám, že by utekl. Rval se jako o život; bylo jich na něho potřeba pět, než mu nasadili pouta.“

Při těch slovech sundal Frankovi těžké řetězy a hrubě ho strčil do přední branky; Frank narazil na Paddyho a ucukl, jako by se spálil.

Děti se krčily u domu pár metrů za dospělými, dívaly se a čekaly. Bob, Jack a Hughie stáli bez hnutí a očekávali, že se Frank začne rvát znovu. Stuart se jen tiše díval a jeho mírumilovná dušička projevovala účast. Meggie si přiložila ruce na tváře a mnula je a hnětla v hrůze, že někdo chce Frankovi ublížit.

Frank se nejdřív podíval na matku a jeho černé oči se vpily do jejích šedých v temném a hořkém spojení, které nikdy nebylo vysloveno. Divoký pohled Paddyho modrých očí, pohrdavý a sžíravý, ho přibil k zemi, jako by tohle dávno čekal, a Frankova sklopená víčka potvrzovala, že je rozhořčený právem. Od toho dne Paddy nikdy nepromluvil se synem jinak než s chladnou odměřeností. Ale nejtěžší pro Franka bylo čelit dětem. Cítil se zahanbený a trapný jako veselý ptáček, kterého chytili, než se stačil rozkoukat, přistřihli mu křídla a zadusili jeho zpěv.

Meggie počkala, až Fee vykoná svou večerní obchůzku, pak vyklouzla otevřeným oknem a rozběhla se přes zadní dvůr. Věděla, kde Frank bude; na seně ve stodole, daleko od zvědavých pohledů a otce.

„Franku, Franku, kde jsi?“ zašeptala polohlasem do tiché tmy stodoly. Obezřetně našlapovala bosýma nohama v neznámé půdě před sebou jako nějaký živočich.

„Tady jsem, Meggie,“ ozval se unavený hlas, skoro ani ne Frankův, tak mu chyběla vášnivost a živost.

Došla po hlase na místo, kde ležel v seně, přitiskla se k němu a rukama ho objala kolem hrudi, kam až dosáhla. „Franku, jsem tak ráda, že jsi doma,“ řekla.

Zasténal, posunul se, aby byl níž než Meggie, a položil na ni svou hlavu. Chytla ho za husté, rovné vlasy a polohlasem si pobroukávala. Nebylo na ni v té tmě vidět a její neviditelný soucit ho zlomil. Rozplakal se, tělo se mu otřásalo záchvěvy bolesti a slzami jí zmáčel noční košili. Meggie neplakala. V její malé dušičce bylo už něco dospělého a ženského, co jí dalo pocítit neodolatelnou, palčivou radost, že ji někdo potřebuje. Kolébala mu hlavu, dokud se jeho žal nevytratil do prázdna.

ČÁST II.

1921–1928

RALPH

KAPITOLA TŘETÍ

Cesta na Droghedu nevyvolávala v otci Ralphovi de Bricassartovi žádné vzpomínky, když ji v duchu srovnával s krajinou svého mládí. Přivíral oči proti slunci a jeho nový daimler kodrcal ve vyjeté cestě, která se prodírala dlouhou stříbrnou trávou. S překrásně zamlženým zeleným Irskem se to nedá srovnat. A Drogheda? Není tu žádné bojiště, žádné hradní sídlo moci. Nebo přece jen? S velkou dávkou humoru – byl sice ukázněnější než dřív, ale stále kritický – si v duchu představil cromwellovskou Mary Carsonovou a zvláštní projevy její panovnické zlovůle. Nebylo to nadnesené přirovnání. Ta žena měla tolik moci a ovládala tolik poddaných jako kterýkoli mocný vojevůdce minulých dob.

Z blahovičníků a zimostrázů se vynořila poslední vrata. Auto hlučně zastavilo. Otec Ralph si nasadil odřený šedý klobouk s širokou střechou, aby se chránil před sluncem, vystoupil, odsunul kovovou zástrčku dřevěné závory a otráveně a netrpělivě vrata otevřel. Mezi farou v Gillanbone a usedlostí Drogheda bylo dvacet sedm vrat; před každými musel zastavit, vylézt z auta, otevřít, nasednout do auta, projet, zastavit, vylézt, vrátit se a zavřít je, zase nasednout a pokračovat v cestě. Mnohokrát zatoužil vynechat aspoň polovinu tohoto obřadu, vyrazit a nechat vrata za sebou otevřená jako udivené pusy. Ale ani uctívaná aura jeho povolání by nezabránila majitelům vrat, aby ho za trest nepomazali dehtem a neobalili peřím. Škoda, že koně nejsou tak rychlí a výkonní jako auta, pomyslel si, protože člověk mohl otevřít a zavřít vrata ze sedla, aniž by slézal.

„Každá legrace něco stojí,“ řekl, poklepal na palubní desku nového daimlera a vyrazil na poslední travnatý, nezalesněný úsek, vrata za sebou pevně zavřená.

I na Ira zvyklého na hrady a zámky působilo toto australské panství hlubokým dojmem. Drogheda byla nejstarší a největší usedlost v kraji a nebožtík poslední majitel ji láskyplně a náležitě vybavil. Dům měl dvě podlaží a byl postavený v přísném georgiánském stylu z máslově žlutých pískovcových kvádrů ručně tesaných v lomech vzdálených osm set kilometrů na východ, měl velká okna rozdělená do četných tabulek a kolem celého přízemí širokou verandu, podepřenou železnými sloupy. Půvabné černé dřevěné okenice po obou stranách všech oken nebyly jen pro ozdobu, ale měly svou funkci: v horkém létě se zavíraly, aby dům zůstal chladný.

Teď na podzim se po domě pnulo jen zelené víno, ale na jaře zdi a střecha verandy hýřily spoustou fialového chmýří vistárie, kterou sem zasadili před padesáti lety v den, kdy byl dům dostavěn. Kolem domu se rozprostíralo několik akrů pečlivě pokosené trávy a upravené záhony ještě teď hrály barvami růží, fial, jiřin a měsíčků. Obrovské, dvacet metrů vysoké blahovičníky, „stromy duchů“, se svítivě bílými kmeny a povívajícími tenkými listy stínily dům před nemilosrdným sluncem, větve ověnčené zářivě rudými květy, jak se po nich pnula buganvílie. I vodní nádrže, ona nezbytná vnitrozemská monstra, byly hustě porostlé popínavým vínem, růžemi a vistáriemi, takže vypadaly spíš ozdobně než funkčně. Nebožtík Michael Carson naštěstí Droghedu tak miloval, že nešetřil ani na nich. Říkalo se, že na Droghedě mohou zalévat trávníky i záhony, i kdyby deset let nepršelo.

Když se člověk k usedlosti blížil, padly mu nejdřív do oka dům a blahovičníky, ale pak si všiml po stranách dalších přízemních domů ze žlutého pískovce, spojených s hlavní budovou zastřešenými chodníky, zakrytými popínavými rostlinami. Vyježděná polní cesta přešla v široký vyštěrkovaný příjezd, po jedné straně domu se stáčela do zakulaceného parkoviště a pokračovala dál, kam oko nedohlédlo, ale kde se odehrávala veškerá činnost Droghedy: ke stájím, ovčincům, stodolám.

Otec Ralph dával před bílými blahovičníky u hlavního domu osobně přednost obrovským pepřovníkům, které stínily všechny hospodářské budovy a ty, kdo v nich pracovali. Pepřovníky měly husté světle zelené vějířovité listy a bzučely v nich včely; jejich nehybné listoví bylo přesně to, co vnitrozemská farma potřebovala.

Otec Ralph zaparkoval a přešel přes trávník. Na přední verandě ho s úsměvem na pihovaté tváři očekávala služebná.

„Dobré jitro, Minnie,“ pozdravil ji.

„Takový krásný den, a ještě krásnější, že jste přijel, otče,“ pravila se silným irským přízvukem. Jednou rukou mu přidržovala dveře a druhou natahovala po omšelém, nekněžském klobouku.

V přítmí haly s mramorovými dlaždicemi a velikým schodištěm s mosazným zábradlím počkal, až Minnie přikývla, aby šel do salonu.

Mary Carsonová seděla v ušáku u otevřeného okna, které sahalo od podlahy ke stropu a měřilo skoro pět metrů. Studený vzduch zvenku jí zřejmě nevadil. Hříva rudých vlasů jí zářila téměř jako zamlada, a i když na drsné pihovaté pokožce naskákaly stařecké skvrny, na pětašedesátiletou ženu měla jen málo vrásek, vytvářejících jemnou síť drobných, polštářkových kosočtverečků, které připomínaly prošívanou pokrývku. Pouze dvě hluboké rýhy táhnoucí se po obou stranách římského nosu až ke svěšeným koutkům úst a kamenný pohled světle modrých očí prozrazovaly zatvrzelou povahu.

Otec Ralph beze slova přešel aubussonský koberec a políbil jí ruce; vysokému a pohlednému muži, jakým byl, to gesto velmi slušelo, zejména když byl oblečený do jednoduché černé sutany, která mu dodávala elegantní vzhled. Bezvýrazný pohled náhle opatrně zajiskřil a Mary Carsonová se skoro samolibě uculila.

„Vezmete si čaj, otče?“ zeptala se.

„To záleží na tom, jestli si přejete, abych sloužil mši,“ řekl, posadil se na židli proti ní a přehodil si nohu přes nohu. Sutana se mu při tom vyhrnula a objevily se jezdecké kalhoty a vysoké boty, ústupek plynoucí z polohy jeho farnosti. „Přinesl jsem všechno k svatému přijímání, ale jestliže si přejete, abych sloužil mši, mohu začít v několika minutách. Klidně si vezmu čaj později.“

„Jste ke mně tak hodný, otče,“ řekla povzneseně; věděla až příliš jistě, že jako všichni ostatní nevzdává hold jí, ale jejím penězům. „Vezměte si čaj, prosím,“ pokračovala. „Stačí mi úplně přijímání.“

Nedopustil, aby se mu ve tváři zračila nevole. Tahle farnost byla pro sebeovládání k nezaplacení. Pokud někdy dostane příležitost pozdvihnout se z temna, do něhož ho uvrhla jeho povaha, neudělá podruhé stejnou chybu. A pokud bude svou hru hrát dobře, tato stará žena může být vyslyšením jeho modliteb.

„Musím se přiznat, otče, že uplynulý rok byl velice příjemný,“ řekla. „Jste mnohem lepší pastýř, než byl starý otec Kelly,

Bůh zatrať jeho duši.“ Poslední slova zazněla tvrdě a pomstychtivě.

Upřel na ni oči, pohled mu zajiskřil. „Drahá paní Carsonová! Takhle přece necítí katolička.“

„Ale je to pravda. Byl to starý opilec a jsem si jistá, že Bůh jeho duši uvrhne do zkázy, tak jako alkohol uvrhl do zkázy jeho tělo.“ Předklonila se k němu. „Už jsem vás docela dobře poznala, otče, a myslím si, že mám právo se vás na něco zeptat. Koneckonců Drogheda vám slouží jako soukromé hřiště – učíte se tu zacházet s dobytkem, zdokonalujete se tu v jízdě na koni, utíkáte sem před ranami osudu v Gilly. Sama jsem vás pozvala, samozřejmě, ale snad mám právo na pár odpovědí, nemyslíte?“

Bylo mu protivné, když mu připomínala, že by měl být vděčný, ale dávno tušil, že jednoho dne si na něho začne dělat nároky v domněnce, že jí patří. „Jistě na to máte právo, paní Carsonová. Nemohu vám ani dost poděkovat za vaše dovolení navštěvovat Droghedu a za všechny vaše dary – koně, auto.“

„Kolik je vám let?“ zeptala se bez dalších okolků.

„Dvacet osm,“ odpověděl.

„Jste mladší, než jsem si myslela. I tak, kněze, jako jste vy, nikdo nepošle do místa jako Gilly. Co jste provedl, že vás museli poslat do takového zapadákova, kde dávají lišky dobrou noc?“

„Urazil jsem biskupa,“ řekl klidně a s úsměvem.

„Tak je to! Ale nedovedu si představit, že by kněz vašich schopností mohl být šťastný v místě jako Gillanbone.“

„Je to vůle Boží.“

„Nesmysl! Jste tu, protože lidi se dopouštějí chyb – vy i biskup. Jenom papež je neomylný. Tady v Gilly nejste v prostředí, kam patříte, všichni to víme; ne, že bychom nebyli vděční, že máme pro změnu člověka jako vy místo těch vysvěcených emigrantů, které nám obvykle posílají. Ale vy patříte někam do centra církevní moci, ne sem, mezi koně a ovce. Vypadal byste báječně v kardinálské červeni.“

„Obávám se, že taková možnost se nenaskytne. Řekl bych, že Gillanbone neleží právě v centru zájmu arcibiskupa papežského legáta. A mohlo by to být horší. Tady mám vás a Droghedu.“

Přijala záměrně do očí bijící lichotku v duchu, v němž byla myšlena; nacházela potěšení v jeho kráse, přitažlivosti, ironické a inteligentní mysli; byl by z něho opravdu velkolepý kardinál. Nevzpomínala si, že by kdy v životě potkala pohlednějšího muže, a rozhodně nikoho, kdo by se svou krásou nakládal jako on. Musel si uvědomovat, jak vypadá: vysoký, dokonalá postava, jemné aristokratické rysy; každá část těla pečlivě zapadala do hotového díla, na němž si Bůh dal tolik záležet jen u nemnoha svých stvoření. Od vlajících černých kučer a překvapivě modrých očí až k malým, útlým rukám a nohám byl dokonalost sama. Ano, musel si toho být vědom. A přitom v něm byla jakási povznesenost; dával jí pocítit, že otrokem své krásy nikdy nebyl a nikdy nebude. Může ji použít, pomůže-li mu, aby získal, co chce, bez výčitek svědomí, ale rozhodně nebyl do své krásy zamilovaný; spíš jako by pohrdal lidmi, kteří se jí dají ovlivnit. A byla by dala mnoho za to, aby se dozvěděla, co v jeho minulosti ho k takovému postoji přivedlo.

Zvláštní, kolik kněží je krásných jak Adonis a má sexuální přitažlivost Dona Juana. Přijímají celibát jako záchranu před následky?

„Proč jste se spokojil s Gillanbone?“ zeptala se. „Proč raději neopustíte kněžský stav? S vašimi schopnostmi byste mohl získat bohatství i moc na jakémkoli poli, a nepovídejte mi, že aspoň myšlenka na moc vám nic neříká.“

Pozdvihl levé obočí. „Drahá paní Carsonová, jste katolička. Víte, že můj slib je posvátný. Zůstanu knězem až do smrti. Kněžského slibu se nemohu zříct.“

Pohrdlivě se zasmála. „Ale jděte! Opravdu věříte, že kdybyste porušil slib, dopadly by na vás hromy a blesky?“

„Ovšemže ne. Jistě nejste tak bláhová, abyste si myslela, že mě u kněžského povolání drží strach z odplaty.“

„Oho! Jaký jste nedůtklivý, otče de Bricassarte! Ale co vás tu tedy drží? Co vás nutí, abyste v Gilly snášel prach, vedro a mouchy? Vždyť to může být trest na doživotí.“

Do modrých očí se na chvíli vkradl stín, ale usmál se s lítostí. „Vy jste přece velká útěcha, ne?“ S pootevřenými rty pohlédl ke stropu a povzdychl. „Od kolébky mě vychovávali k tomu, abych se stal knězem, ale je v tom ještě daleko víc. Jak to mám vysvětlit ženě? Jsem nádoba, paní Carsonová, do které občas vstupuje Bůh. Kdybych byl lepší kněz, neměl bych žádná období prázdnoty. A toto naplnění, tato jednota s Bohem, nevyplývá z postavení ani z místa. Děje se to v Gillanbone jako v biskupském paláci. Ale je těžké to definovat, protože i pro kněze je to velká záhada. Naplnění Bohem, které ostatní lidé nikdy nepoznají. To snad je ono. Vzdát se toho? To bych nemohl.“

„Takže je to moc, nemám pravdu? Ale proč by ji měli mít právě kněží? Proč myslíte, že pouhé pomazání svatým olejem během úmorně dlouhého obřadu může člověka něčím takovým obdařit?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ptáci v trní.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.