Z angličtiny přeložili Libuše a Luboš Trávníčkovi

EDGE OF ETERNITY

Copyright © 2014 by Ken Follett

First published by Dutton, a member of Penguin Group (USA) Inc.

All quotations from the words of Martin Luther King, Jr. are reprinted by arrangement

with the heirs to the Estate of Martin Luther King, Jr., c/o Writers House,

as agent for the proprietor, New York, New York, and are copyright © 1963, 1968,

Dr. Martin Luther King, Jr., copyright © renewed 1991 and 1996, Coretta Scott King.

Translation © Libuše a Luboš Trávníčkovi, 2015

ISBN 978-80-242-7900-8

Všem bojovníkům za svobodu,

především Barbaře

Postavy

Americké

RODINA DEWAROVÝCH

Cameron Dewar

Ursula „Beep“ Dewarová, jeho sestra

Woody Dewar, jeho otec

Bella Dewarová, jeho matka

RODINA PEŠKOVOVA – JAKESOVA

George „Georgy“ Jakes

Jacky Jakesová, jeho matka

Greg Peškov, jeho otec

Lev Peškov, jeho dědeček

Marga, jeho babička

RODINA MARQUANDOVÝCH

Verena Marquandová

Percy Marquand, její otec

Babe Lee, její matka

CIA

Florence Gearyová

Tony Savino

Tim Tedder, v částečném důchodu

Keith Dorset

DALŠÍ

Maria Summersová

Joseph Hugo, FBI

Larry Mawhinney, Pentagon

Nelly Fordhamová, stará láska Grega Peškova

Dennis Wilson, asistent Bobbyho Kennedyho

Skip Dickerson, asistent Lyndona Johnsona

Leopold „Lee“ Montgomery, reportér

Herb Gould, televizní moderátor pořadu This Day

Suzy Cannonová, bulvární novinářka

Frank Lindeman, majitel televizní sítě

SKUTEČNÉ HISTORICKÉ POSTAVY

John F. Kennedy, 35. prezident Spojených států

Jackie, jeho manželka

Bobby Kennedy, jeho bratr

Dave Powers, asistent prezidenta Kennedyho

Pierre Salinger, tiskový mluvčí prezidenta Kennedyho

Rev. Dr. Martin Luther King, Jr.,

prezident Jižní křesťanské konference

Lyndon B. Johnson, 36. prezident Spojených států

Richard Nixon, 37. prezident Spojených států

Jimmy Carter, 39. prezident Spojených států

Ronald Reagan, 40. prezident Spojených států

George H. W. Bush, 41. prezident Spojených států

Britské

RODINA LECKWITHOVÝCH – WILLIAMSOVÝCH

Dave „Davey“ Williams

Evie Williamsová, jeho sestra

Daisy Williamsová, jejich matka

Lloyd Williams, člen parlamentu, jejich otec

Eth Leckwithová, Daveova a Eviina babička

RODINA MURRAYOVÝCH

Jasper Murray

Anna Murrayová, jeho sestra

Eva Murrayová, jeho matka

HUDEBNÍCI Z GUARDSMEN A PLUM NELLIE

Lenny, bratranec Davea Williamse

Lew, bicí

Buzz, kontrabas

Geoffrey, sólová kytara

DALŠÍ

hrabě Fitzherbert, zvaný Fitz

Sam Cakebread, přítel Jaspera Murraye

Byron Chesterfield (skutečné jméno Brian Chesnowitz), hudební agent

Hank Remington (skutečné jméno Harry Riley), popová hvězda

Eric Chapman, vedoucí pracovník gramofonové firmy

Německé

RODINA FRANCKOVA

Rebeka Hoffmannová

Carla Francková, Rebečina adoptivní matka

Werner Franck, Rebečin adoptivní otec

Walli Franck, Carlin syn

Lili Francková, dcera Wernera a Carly

Maud von Ulrich, rozená Fitzherbertová, Carlina matka

Hans Hoffmann, Rebečin manžel

DALŠÍ

Bernd Held, učitel

Karolin Koontzová, folková zpěvačka

Odo Vossler, duchovní

SKUTEČNÉ HISTORICKÉ POSTAVY

Walter Ulbricht,

generální tajemník Jednotné socialistické strany Německa

Erich Honecker, Ulbrichtův nástupce

Egon Krenz, nástupce Honeckera

Polské

Stanislaw „Staz“ Pawlak, armádní důstojník

Lidka, dívka Cama Dewara

Danuta Gorski, aktivistka Solidarity

SKUTEČNÉ HISTORICKÉ POSTAVY

Anna Walentynowiczová, jeřábnice

Lech Wałęsa, vůdce nezávislých odborů Solidarita

generál Jaruzelski, předseda vlády

Ruské

RODINA DVORKINOVA – PEŠKOVOVA

Táňa Dvorkinová, novinářka

Dimka Dvorkin, asistent v Kremlu, Tánin bratr-dvojče

Aňa Dvorkinová, jejich matka

Grigorij Peškov, jejich dědeček

Katěrina Peškovová, jejich babička

Vladimir, vždy zvaný Voloďa, jejich strýc

Zoja, Voloďova manželka

Nina, Dimkova dívka

DALŠÍ

Daniil Antonov, vydávající redaktor TASS

Pjotr Opotkin, šéfredaktor článkové redakce TASS

Vasilij Jenkov, disident

Natalija Smotrovová, pracovnice ministerstva zahraničí

Nik Smotrov, Natalijin manžel

Jevgenij Filipov, asistent ministra obrany Rodiona Malinovského

Věra Pletnerová, Dimkova sekretářka

Valentin, Dimkův přítel

maršál Michail Pušnoj

SKUTEČNÉ HISTORICKÉ POSTAVY

Nikita Sergejevič Chruščov,

první tajemník ústředního výboru

Komunistické strany Sovětského svazu

Andrej Gromyko, ministr zahraničí za Chruščova

Rodion Malinovskij, ministr obrany za Chruščova

Alexej Kosygin, předseda rady ministrů

Leonid Brežněv, nástupce Chruščova

Jurij Andropov, Brežněvův nástupce

Konstantin Černěnko, nástupce Andropova

Michail Gorbačov, nástupce Černěnka

DALŠÍ NÁRODNOSTI

Paz Oliva, kubánský generál

Frederik Bíró, maďarský politik

Enok Andersen, dánský účetní

ČÁST PRVNÍ

———————

ZEĎ

1961

KAPITOLA PRVNÍ

Jednoho deštivého pondělí roku 1961 si Rebeku Hoffmannovou předvolala tajná policie.

Začalo to jako obyčejné ráno. Manžel ji odvezl do práce svým světle hnědým trabantem 500. V půvabných starých ulicích centra Berlína stále zely proluky po válečném bombardování, s výjimkou míst, kde nové betonové domy trčely jako nepovedené falešné zuby. Hans za jízdy přemýšlel o své práci. „Soudy slouží soudcům, právníkům, policii, vládě – každému, jenom ne obětem zločinu,“ stěžoval si. „Tohle se dá očekávat v západních kapitalistických státech, ale v komunistických zemích by soudy rozhodně měly sloužit lidu. Moji kolegové si to zřejmě neuvědomují.“ Hans pracoval na ministerstvu spravedlnosti.

„Vzali jsme se už skoro před rokem a znám tě dva roky, ale dodnes jsem se nesetkala ani s jedním tvým kolegou,“ prohodila Rebeka.

„Unudili by tě k smrti,“ odpověděl okamžitě. „Všechno jsou to právníci.“

„Žádné ženy?“

„Ne. Aspoň v mém odboru žádná.“ Hansova práce měla organizační charakter: příprava podkladů pro jmenování soudců, časové rozvrhování soudních řízení, správa soudních budov.

„Stejně bych je ráda poznala.“

Hans byl silný muž a naučil se ovládat. Rebeka ho pozorovala a spatřila v jeho očích důvěrně známý záblesk hněvu vyvolaného jejím naléháním. Ovládl ho silou vůle. „Nějak to zařídím,“ zabručel. „Třeba zajdeme někdy večer do hospody.“

Hans byl první muž, kterého poznala a který se v jejích očích podobal otci. Byl sebejistý a autoritativní, ale vždycky jí naslouchal. Měl dobré zaměstnání – auto nevlastní ve východním Německu mnoho lidí – a lidé, kteří pracují ve státních úřadech, jsou obvykle kovaní komunisti, ale Hans kupodivu sdílel Rebečin politický skepticismus. Podobně jako její otec byl vysoký a pohledný a dobře se oblékal. Byl to muž, na jakého čekala.

Když spolu chodili, zapochybovala o něm jen jedenkrát, a to ještě krátce. Maličko do nich narazilo jiné auto. Plnou vinu za to nesl druhý řidič, který vyjel z vedlejší ulice a nedal jim přednost. Takové věci se stávají každou chvíli, ale Hans šíleně zuřil. Třebaže škoda na obou vozidlech byla nepatrná, přivolal policii, ukázal jim služební průkaz pracovníka ministerstva spravedlnosti a nechal druhého řidiče zadržet pro nebezpečnou jízdu a odvést na policejní stanici.

Později se Rebece omluvil, že mu povolily nervy. Jeho mstivost ji vyděsila a málem s ním přestala chodit. On jí však vysvětlil, že takový není, že byl jen příliš stresovaný z práce, a Rebeka mu uvěřila. Ukázalo se, že její důvěra byla namístě: nic takového už nikdy neudělal.

Když už spolu chodili rok a šest měsíců spolu skoro každý víkend spali, Rebeka si lámala hlavu, proč ji nepožádá o ruku. Nejsou už malí: jí je osmadvacet, jemu třiatřicet. A tak mu to nabídla sama. Vypadal vylekaně, ale přikývl.

Teď zastavil před její školou. Byla to moderní budova a dobře vybavená: komunisti brali vzdělání vážně. Pod stromem u vchodu postávalo pět či šest starších chlapců; kouřili cigarety. Rebeka nebrala na vědomí jejich upřené pohledy a políbila Hanse na rty. Pak vystoupila.

Chlapci ji zdvořile pozdravili, ale když se čvachtala loužemi na školním dvoře, cítila na sobě jejich roztoužené puberťácké pohledy.

Rebeka pocházela z politicky angažované rodiny. Dědeček býval sociálnědemokratickým členem Reichstagu, německého parlamentu, až do Hitlerova nástupu k moci. Její matka byla po válce za krátkého období demokracie členkou berlínské městské rady, rovněž za sociální demokraty. Jenže nyní se východní Německo stalo komunistickou diktaturou a Rebeka v politické angažovanosti neviděla smysl. Svůj idealismus proto přesměrovala do učitelství a doufala, že nová generace bude méně dogmatická, soucitnější a prozíravější.

Ve sborovně si prohlédla na nástěnce rozvrh s vyznačenými změnami. Většina jejích dnešních hodin byla zdvojená, do jedné učebny se musely vtěsnat dvě třídy žáků. Jejím hlavním předmětem byla ruština, ale teď měla vzít také angličtinu. Anglicky nemluvila, třebaže se maličko naučila od své britské babičky Maud, která je i ve svých sedmdesáti stále vitální.

Hodinu angličtiny má na starosti už podruhé, a proto ihned začala přemýšlet o nějakém textu. Poprvé využila leták rozdávaný americkým vojákům, kde se jim vysvětlovalo, jak dobře vycházet s Němci: žákům to připadalo k popukání a také se hodně naučili. Dneska by mohla napsat na tabuli slova nějaké písničky, kterou znají, třeba Twist – hraje se pořád na rozhlasové stanici pro americké vojáky –, a nechat je, aby ji přeložili do němčiny. Nebude to obvyklá hodina, ale je to to nejlepší, co může udělat.

Škole zoufale chyběli učitelé, protože polovina sboru emigrovala do západního Německa, kde byly mzdy o tři sta marek měsíčně vyšší a lidé svobodní. Totéž platilo pro většinu škol ve východním Německu. A netýkalo se to jen učitelů. Lékaři si odchodem na Západ mohli příjmy zdvojnásobit. Rebečina matka Carla pracovala jako vrchní sestra ve velké východoberlínské nemocnici a rvala si vlasy kvůli nedostatku zdravotních sester i doktorů. Totéž se dělo v průmyslu a dokonce i v ozbrojených silách. Byla to celostátní krize.

Zatímco si rychle čmárala do poznámkového bloku slova Twistu a snažila se vzpomenout si na verš o „malé sestřičce“, vešel do sborovny zástupce ředitele. Bernd Held byl patrně Rebečin nejlepší přítel mimo okruh rodiny. Byl to štíhlý, černovlasý čtyřicátník s popelavě šedou jizvou na čele, kam ho zasáhl úlomek granátu, když se v posledních dnech války účastnil obrany na Seelowských výšinách východně od Berlína. Učil fyziku, ale s Rebekou měl společný zájem o ruskou literaturu a několikrát týdně spolu usedali k polednímu obloženému chlebu. „Všichni poslouchejte,“ oslovil přítomné Bernd. „Obávám se, že mám špatnou zprávu. Anselm nás opustil.“

Ozvalo se překvapené mumlání. Anselm Weber byl ředitel školy. Byl to loajální komunista – ředitelé museli být. Zdálo se však, že jeho zásady neodolaly přitažlivosti západoněmecké prosperity a svobody.

„Budu ho zastupovat, dokud nebude jmenován nový ředitel,“ pokračoval Bernd. Rebeka i všichni ostatní učitelé ve škole věděli, že kdyby rozhodovaly schopnosti, měl by to místo dostat právě Bernd. Ovšem Bernd zůstával mimo hru, protože nevstoupil do Jednotné socialistické strany, SED, což až na název byla strana komunistická.

Z téhož důvodu se nikdy nemohla stát ředitelkou Rebeka. Anselm ji naléhavě žádal, aby vstoupila do strany, ale to nepřicházelo v úvahu. Pro ni by to bylo jako přihlásit se do blázince a předstírat, že všichni ostatní chovanci jsou duševně zdraví.

Zatímco Bernd sděloval podrobnosti o urgentním obsazení nepokrytých vyučovacích hodin, Rebeka přemýšlela, kdy asi škola dostane nového ředitele. Za rok? Jak dlouho bude tahle krize pokračovat? Nikdo neví.

Před první hodinou letmo nahlédla do své přihrádky na poštu, ale byla prázdná. Pošta ještě nedorazila. Možná i listonoš odešel do západního Německa.

Dopis, který jí převrátí život vzhůru nohama, byl teprve na cestě.

Odučila první hodinu, během níž s velkou skupinou sedmnáctiletých a osmnáctiletých probírala ruskou báseň „Bronzový jezdec“. Od chvíle, kdy začala učit, zařazovala tohle téma každý rok. Jako vždy vedla žáky k ortodoxní sovětské analýze, podle které střet mezi soukromým zájmem a občanskou povinností Puškin rozhodl ve prospěch veřejnosti.

V době oběda si odnesla obložený chléb do ředitelny a usedla naproti Berndovi na opačnou stranu velkého psacího stolu. Pohlédla na polici s lacinými keramickými bustami: Marx, Lenin a východoněmecký komunistický vůdce Walter Ulbricht. Bernd sledoval její pohled a usmál se. „Anselm je liška podšitá,“ poznamenal. „Roky hraje, že je straník jako řemen, a teď – šup, a zdrhne.“

„Nejsi v pokušení odejít?“ zeptala se Rebeka. „Jsi rozvedený, bezdětný – nic tě tu neváže.“

Rozhlédl se kolem sebe, jako by snad někdo mohl naslouchat; pak pokrčil rameny. „Přemýšlel jsem o tom – kdo ne?“ odpověděl. „Co ty? Tvůj otec ostatně pracuje v Západním Berlíně, co?“

„Ano. Má továrnu na výrobu televizních přijímačů. Jenže matka je pevně rozhodnutá zůstat na Východě. Říká, že si musíme problémy vyřešit, a ne před nimi utíkat.“

„Já jsem se s ní setkal. Je to tygřice.“

„To je pravda. A dům, kde bydlíme, patří její rodině po celé generace.“

„Co tvůj manžel?“

„Žije pro svou práci.“

„Nemusím se tedy bát, že tě ztratím. To je dobře.“

„Bernde –,“ začala Rebeka, pak zaváhala.

„Vyklop to.“

„Můžu se tě zeptat na něco osobního?“

„Samozřejmě.“

„Tys odešel od manželky, protože měla s někým poměr.“

Bernd ztuhl, ale odpověděl. „Je to tak.“

„Jak jsi na to přišel?“

Bernd ucukl, jako by pocítil náhlou bolest.

„Vadí ti, že se ptám?“ zeptala se úzkostně Rebeka. „Není to moc osobní?“

„Nevadí mi říct to tobě,“ odpověděl. „Konfrontoval jsem ji s důkazy a ona to přiznala.“

„Ale jak jsi získal podezření?“

„To byla spousta drobností –“

Rebeka ho přerušila. „Zazvoní telefon, ty ho zvedneš, pár vteřin je ticho a pak ta osoba na druhém konci zavěsí.“

Přikývl.

„Manželka roztrhá lístek se vzkazem na kousíčky a spláchne je do záchodu,“ pokračovala. „O víkendu ji zavolají na nečekanou schůzi. Večer stráví dvě hodiny psaním čehosi, co ti neukáže.“

„Bože můj,“ povzdechl si smutně Bernd. „Mluvíš o Hansovi.“

„Má milenku, co říkáš?“ Odložila chleba na stůl: ztratila chuť k jídlu. „Pověz mi upřímně, co si myslíš.“

„Je mi to moc líto.“

Bernd ji kdysi políbil – před čtyřmi měsíci, poslední den prvního pololetí školního roku. Loučili se, přáli si navzájem šťastné a veselé Vánoce; on jí lehce sevřel paži, sklonil hlavu a políbil ji na rty. Požádala ho, aby to už nikdy nedělal, ale řekla mu, že přesto chce, aby zůstali přáteli. Když se pak v lednu vrátili do školy, oba předstírali, že se nic nestalo. Pár týdnů poté se jí dokonce svěřil, že má schůzku s nějakou vdovou, stejně starou jako on.

Rebeka nechtěla povzbuzovat beznadějná očekávání, ale Bernd byl jediný člověk, se kterým si o tom mohla promluvit – kromě rodiny, jenže tu by nerada znepokojovala, zatím ne. „Byla jsem si tak jistá, že mě Hans miluje,“ řekla a v očích se jí zaleskly slzy. „A já miluju jeho.“

„Třeba tě opravdu miluje. Někteří muži prostě jen nedokážou odolat pokušení.“

Rebeka nevěděla, jestli Hans považuje jejich sexuální život za uspokojivý. Nikdy si nestěžoval, ale milovali se jen asi jednou týdně, což považovala pro novomanžele za ne dost často. „Chci jenom svou vlastní rodinu, takovou jako je matčina, ve které každý nachází lásku, podporu a ochranu,“ pokračovala. „Myslela jsem, že s Hansem ji budu mít.“

„Třeba pořád ještě můžeš,“ utěšoval ji Bernd. „Milostný poměr nemusí nutně znamenat konec manželství.“

„V prvním roce?“

„To je zlé, uznávám.“

„Co bych měla dělat?“

„Musíš se ho na to zeptat. Možná to přizná, možná to popře, ale bude vědět, že ty to víš.“

„A potom co?“

„Co chceš? Rozvedla by ses?“

Zavrtěla hlavou. „Nikdy bych neodešla. Manželství je slib. Nemůžeš dodržovat slib, jen když se ti to hodí. Musíš ho dodržovat, i když nechceš. To je pro mě slib.“

„Já jsem udělal pravý opak. Nejspíš mě odsuzuješ.“

„Nesoudím tebe ani nikoho jiného. Mluvím jen o sobě. Miluju manžela a chci mu zůstat věrná.“

Berndův úsměv vyjadřoval obdiv, ale i politování. „Doufám, že se ti tvé přání splní.“

„Jsi dobrý přítel.“

Ozvalo se zvonění ohlašující první odpolední vyučovací hodinu. Rebeka se zvedla a vrátila chléb do papírového sáčku. Nebude ho jíst, teď ani později, ale jako většina lidí, kteří prožili válku, měla hrůzu z vyhazování jídla. Osušila si zvlhlé oči kapesníčkem. „Děkuju, žes mě vyslechl,“ řekla.

„Moc jsem tě neutěšil.“

„Ale ano, utěšil.“ Vyšla ven.

Když došla ke dveřím třídy, kde měla mít angličtinu, uvědomila si, že si text písničky nepřipravila. Byla však učitelkou už dost dlouho, aby dokázala improvizovat. „Kdo z vás slyšel písničku, co se nazývá Twist?“ zeptala se hlasitě, sotva vešla do dveří.

Slyšeli ji všichni.

Přistoupila k tabuli a uchopila křídu. „Kdo zná slova?“

Všichni začali křičet najednou.

„Come on, baby, let’s do the Twist,“ napsala na tabuli. „Co to znamená německy?“ zeptala se pak.

Na chvíli na své trápení zapomněla.

Dopis ve své přihrádce našla v době odpolední přestávky. Odnesla si ho do sborovny, a než ho otevřela, připravila si šálek instantní kávy. Když si ho přečetla, upustila šálek na podlahu.

List papíru měl hlavičku „Ministerstvo státní bezpečnosti“. Tohle byl oficiální název tajné policie, neoficiální byl Stasi. V dopise jí seržant Scholz přikazoval, aby se dostavila do jeho pracovny na velitelství k výslechu.

Rebeka utřela rozlitou kávu, omluvila se kolegům a předstírala, že se nic neděje. Pak šla na dámský záchod a zavřela se v kabince. Než se někomu svěří, potřebuje si vše promyslet.

Ve východním Německu věděli o těchto dopisech všichni a všichni se také obávali, že ho dostanou. Znamenalo to, že udělala něco špatně – možná něco nicotného, ale dostalo se to do pozornosti sledovatelů. Podle toho, co se říká, věděla, že nemá cenu trvat na nevině. Postoj policie bude takový, že se určitě něčím provinila – proč by ji jinak vyslýchali? Naznačovat, že třeba udělali chybu, by bylo urážkou jejich způsobilosti, což je další zločin.

Znovu pohlédla na dopis a zjistila, že předvolání je na pátou hodinu dnes odpoledne.

Co provedla? Její rodina je samozřejmě silně podezřelá. Otec Werner je kapitalista, majitel továrny, které se východoněmecká vláda nemůže ani dotknout, protože se nachází v Západním Berlíně. Matka Carla je známá sociální demokratka. Babička Maud je sestra anglického hraběte.

Úřady však rodinu už pár let neobtěžovaly a Rebeka si představovala, že její manželství s pracovníkem ministerstva spravedlnosti jim třeba zajistilo váženost. Očividně nikoli.

Nespáchala nějaký trestný čin? Vlastnila výtisk antikomunistické alegorie Farma zvířat od George Orwella, což je nezákonné. Patnáctiletý bratříček Walli hraje na kytaru a zpívá americké protestsongy jako „This

Land is Your Land“. Rebeka někdy chodí do Západního Berlína na výstavy abstraktního malířství. Komunisti jsou ohledně umění konzervativní jako viktoriánské matróny.

Když si myla ruce, pohlédla do zrcadla. Nevypadá vyděšená. Má rovný nos, silnou bradu a pronikavé hnědé oči, nepoddajné černé vlasy pevně stažené dozadu, postavu vysokou a sošnou. Na některé lidi z ní jde strach. Dokáže se postavit před třídu plnou řádících osmnáctiletých výrostků a ztišit je jedním slovem.

Jenže ona je vyděšená. Děsí ji vědomí, že Stasi může dělat cokoli. Ti nemají žádná omezení: stěžovat si na ně je samo o sobě zločin. A to jí připomnělo Rudou armádu na konci války. Sovětští vojáci směli loupit, znásilňovat a vraždit Němce a tuto svou svobodu využívali v orgiích nevýslovného barbarství.

Rebečina poslední vyučovací hodina toho dne patřila pasivním vazbám v ruské gramatice; byla to katastrofa, bezpochyby nejhorší lekce, jakou žákům poskytla od doby, kdy se kvalifikovala jako učitelka. Žáci museli poznat, že je něco v nepořádku, a až dojemně jí hodinu ulehčovali, dokonce jí napovídali, když nedokázala najít správný výraz. Díky jejich shovívavosti vydržela až do konce.

Když vyučování skončilo, Bernd byl zavřený v ředitelně s úředníky z ministerstva školství; patrně řešili, jak udržet školu otevřenou poté, co je polovina učitelského sboru opustila. Rebeka nechtěla jít na velitelství Stasi, aniž to někomu řekne – pro případ, že si ji tam rozhodnou nechat; napsala mu tedy o svém předvolání vzkaz.

Pak nasedla do autobusu, který ji odvezl mokrými ulicemi do Normannenstrasse na předměstí Lichtenberg.

Velitelství Stasi sídlilo v ošklivé nové kancelářské budově. Stavba ještě nebyla dokončená, na parkovišti stály buldozery a po jedné straně budovy se táhlo lešení. V dešti se budova tvářila zachmuřeně a o moc veseleji nevypadala ani pod slunečními paprsky.

Když procházela dveřmi, napadlo ji, jestli vůbec někdy vyjde ven.

Prošla rozlehlým atriem, v recepci předložila dopis a s doprovodem nastoupila do výtahu. Jak stoupal výtah, stoupal i její strach. Vyšla do chodby vymalované příšernou hořčicově žlutou barvou. Zavedli ji do malé holé místnosti, kde byl jen stůl s plastovou deskou a dvě nepohodlné židle z kovových trubek. Pronikavě tu páchla barva. Její doprovod odešel.

Pět minut seděla sama a třásla se. Litovala, že nekouří; mohlo by ji to uklidnit. Usilovně se snažila nerozplakat.

Vešel seržant Scholz. Byl o trochu mladší než Rebeka – odhadovala, že je mu asi pětadvacet. Přinesl tenkou složku. Posadil se, odkašlal si, otevřel složku a zamračil se. Rebeka si pomyslela, že se snaží vypadat důležitě, a napadlo ji, jestli tohle není jeho první výslech.

„Jste učitelka na střední průmyslové škole Friedricha Engelse,“ řekl.

„Ano.“

„Kde bydlíte?“

Odpověděla mu, ale byla zmatená. Tajná policie nezná její adresu? Tím by se mohlo vysvětlit, proč jí přišel dopis do školy, nikoli domů.

Musela uvést jména a stáří rodičů a prarodičů. „Vy mi lžete!“ prohlásil Scholz vítězně. „Říkáte, že vaší matce je třicet devět, a vám je dvacet devět. Jak by vás mohla porodit, když jí bylo deset roků?“

„Jsem adoptovaná,“ odpověděla Rebeka s úlevou, že může poskytnout nevinné vysvětlení. „Moji skuteční rodiče přišli o život koncem války, když náš dům utrpěl přímý zásah.“ Bylo jí tehdy třináct. Všude dopadaly dělostřelecké granáty Rudé armády, město leželo v troskách a ona byla sama, zděšená a nic nechápala. Kyprou dospívající dívku si vybrala tlupa vojáků ke znásilnění. Zachránila ji Carla, která se nabídla místo ní. Následkem tohoto hrůzného zážitku je však Rebeka ohledně sexu váhavá a nervózní. Jestli je Hans nespokojený, cítila, že to musí být její vina.

Otřásla se a snažila se vzpomínku zahnat. „Carla Francková mě zachránila před...“ V posledním okamžiku se Rebeka zarazila. Komunisti popírali, že vojáci Rudé armády znásilňovali, třebaže každá žena, která byla v roce 1945 ve východním Německu, tu strašnou pravdu znala. „Carla mě zachránila,“ opakovala a vynechala kontroverzní podrobnosti. „Později mě s Wernerem legálně adoptovali.“

Scholz si všechno zapisoval. V té složce toho nemůže být moc, pomyslela si Rebeka. Ale něco tam být musí. Jestliže toho ví tak málo o její rodině, co tedy upoutalo jeho zájem?

„Jste učitelka angličtiny,“ řekl.

„Ne, nejsem. Učím ruštinu.“

„Znovu lžete.“

„Nelžu a nelhala jsem ani předtím,“ prohlásila rázně. Samotnou ji překvapilo, že s ním mluví takhle vzdorně. Už se nebála jako předtím. Možná to je od ní nerozumné. Připomněla si, že ten muž může být sice mladý a nezkušený, ale přesto má moc, aby jí zničil život. „Vystudovala jsem ruský jazyk a literaturu,“ pokračovala a pokusila se o přátelský úsměv. „Jsem vedoucí oddělení ruštiny na naší škole. Jenže polovina našich učitelů utekla na Západ a my musíme improvizovat. Minulý týden jsem proto dvakrát učila angličtinu.“

„Tak jsem měl pravdu! A při hodinách otravujete hlavy dětí americkou propagandou.“

„K čertu,“ zaúpěla. „To jde o ty rady americkým vojákům?“

Pohlédl do svých záznamů. „Tady se říká: ,Mějte na mysli, že ve východním Německu není svoboda projevu.‘ To není americká propaganda?“

„Vysvětlila jsem žákům, že Američané mají naivní předmarxistické pojetí svobody,“ odpověděla. „O tomhle se váš informátor nejspíš zapomněl zmínit.“ Přemýšlela, kdo ji mohl prásknout. Musel to být některý žák nebo možná někdo z rodičů, kdo se o té hodině dozvěděl. Stasi má víc donašečů, než měli nacisti.

„Taky se tu říká: ,Když jste ve východním Berlíně, neptejte se na cestu policistů, nejsou tam proto, aby vám pomáhali.‘ Co říkáte tomuhle?“

„Není to snad pravda?“ opáčila Rebeka. „Když jste byl mladší, zeptal jste se někdy příslušníka VoPo, jak se dostanete na stanici metra?“ VoPo byla Volkspolizei, východoněmecká policie.

„Nemohla jste si najít k učení dětí něco vhodnějšího?“

„Co kdybyste šel k nám do školy a učil angličtinu?“

„Já neumím anglicky!“

„Já taky ne!“ vykřikla Rebeka. Okamžitě litovala, že zvýšila hlas. Jenže Scholz se nerozhněval. Dokonce vypadal trochu zastrašeně. Rozhodně byl nezkušený. „Já taky ne,“ opakovala klidněji. „Proto si všechno vymýšlím za pochodu a používám jakýkoli anglický materiál, který mi přijde pod ruku.“ Pomyslela si, že nadešel čas pro trochu falešné pokory. „Zřejmě jsem udělala chybu a je mi to moc líto, seržante.“

„Zdá se, že jste inteligentní žena,“ řekl.

Přimhouřila oči. Není to nějaká léčka? „Děkuju za kompliment,“ odpověděla neutrálně.

„Potřebujeme inteligentní lidi, zejména ženy.“

Rebeka nechápala. „K čemu?“

„Aby měli otevřené oči, viděli, co se děje, a dávali nám vědět, když se děje něco špatného.“

Rebeka byla šokovaná. „Žádáte mě, abych se stala informátorkou Stasi?“ zeptala se po chvíli nevěřícně.

„Je to důležitá práce pro veřejnost,“ zdůraznil. „A zcela zásadní je právě ve školách, kde se utvářejí postoje mladých lidí.“

„Chápu.“ Ovšem to, co Rebeka pochopila, byla skutečnost, že tento mladý tajný policista udělal hloupou chybu. Vytipoval si ji na pracovišti, ale nevěděl vůbec nic o její nechvalně známé rodině. Kdyby Scholz nahlédl do Rebečina zázemí, nikdy by ji neoslovil.

Uměla si představit, jak se to stalo. „Hoffmannová“ je jedno z nejběžnějších příjmení a jméno „Rebeka“ také není nijak neobvyklé. Začátečník to může snadno poplést a předvolá si nesprávnou Rebeku Hoffmannovou.

„Jenže lidé, kteří dělají tuhle práci, musejí být naprosto čestní a důvěryhodní.“

Tohle bylo tak paradoxní, že se málem rozesmála. „Čestní a důvěryhodní?“ opakovala. „Aby mohli špehovat své přátele?“

„Rozhodně.“ Zřejmě si té ironie nevšiml. „A jsou tu jisté výhody.“ Ztlumil hlas. „Stala byste se jednou z nás.“

„Nevím, co říct.“

„Nemusíte se rozhodnout hned. Jděte domů a přemýšlejte o tom. Ale s nikým o tom nemluvte. To musí samozřejmě zůstat tajné.“

„Samozřejmě.“ Začala pociťovat úlevu. Scholz brzy zjistí, že je pro jeho záměr nevhodná, a svůj návrh stáhne. V tom případě se však těžko může vrátit k předstírání, že Rebeka propaguje kapitalistický imperialismus. Třeba se jí z toho podaří vyváznout bez újmy.

Scholz vstal a Rebeka ho následovala. Je možné, že by její návštěva na velitelství Stasi skončila tak dobře? Málem se tomu nedalo uvěřit.

Zdvořile jí přidržel dveře a pak ji doprovodil po dlouhé žluté chodbě. U dveří výtahu stála skupina pěti či šesti živě rozmlouvajících příslušníků Stasi. Jeden jí nečekaně připadl důvěrně známý: vysoký muž se širokými rameny, mírně nahrbený a oblečený ve světle šedém flanelovém obleku, který Rebeka dobře zná. Krok za krokem se blížila a nechápavě na něj třeštila oči.

Byl to její manžel Hans.

Proč je tady? Nejdřív ji v jejím zděšení napadlo, že tu je také u výslechu. Jenže vzápětí si uvědomila – podle toho, jak všichni postávali –, že s ním nezacházejí jako s podezřelým.

Co tu tedy dělá? Srdce se jí rozbušilo strachem, ale čeho se bojí?

Třeba ho sem občas přivádí jeho práce na ministerstvu spravedlnosti, pomyslela si. Pak zaslechla, jak ho oslovuje jeden z ostatních mužů. „Ale při vší úctě, poručíku...“ Zbytek věty neslyšela. Poručík? Státní zaměstnanci nemají vojenské hodnosti – ledaže jsou u policie...

Pak Hans Rebeku spatřil.

Pozorovala, co se mu zračí v obličeji: muži jsou tak snadno čitelní. Nejprve se zmateně zachmuřil, jako člověk, který zahlédne cosi důvěrně známého v nezvyklém prostředí, jako tuřín v knihovně. Pak se mu oči šokovaně rozšířily, když si uvědomil reálnost toho, co vidí, a pootevřel ústa. Nejsilněji na ni však zapůsobil jeho poslední výraz: tváře mu zbrunátněly hanbou a oči se od ní provinile odvrátily.

Rebeka nekonečně dlouhý okamžik mlčela; snažila se všechno pochopit. Tomu, co vidí, však stále nerozuměla. „Dobré odpoledne, poručíku Hoffmanne,“ řekla nakonec.

Scholz vypadal rozpačitě a zděšeně. „Vy poručíka znáte?“

„Dost dobře,“ přisvědčila a snažila se zachovat klid, třebaže se jí zmocňovalo strašné podezření. „Začínám přemýšlet, jestli mě nemá už nějakou dobu pod neustálým dohledem.“ Ale to přece není možné!

„Vážně?“ zeptal se Scholz hloupě.

Rebeka nespouštěla z Hanse oči, pátrala po reakci na svou domněnku, doufala, že to se smíchem odmítne a okamžitě přijde se správným, nevinným vysvětlením. Měl otevřená ústa, jako by se chystal promluvit, ale viděla, že jí nehodlá říct pravdu. Bylo jí zřejmé, že se místo toho zoufale pokouší vymyslet nějakou historku, ale nenapadá ho nic věrohodného.

Scholz měl na krajíčku. „Já to nevěděl!“

„Jsem Hansova manželka,“ sdělila mu Rebeka s pohledem stále upřeným na Hanse.

Hansův obličej se znovu proměnil, a jak pocit viny přešel do vzteku, vypadal zuřivě. Konečně promluvil, ale nikoli k Rebece. „Držte hubu, Scholzi,“ zavrčel.

Tehdy už jí bylo vše jasné a celý svět se jí zhroutil.

Scholz byl příliš užaslý, než aby dbal Hansova varování. „Vy jste tahle paní Hoffmannová?“ zeptal se Rebeky.

Hans vybuchl vzteky. Vymrštil robustní pravou pěst a udeřil Scholze do obličeje. Mladík zavrávoral, ze rtů mu stékala krev. „Vy blbče pitomej,“ zařval Hans, „právě jste zničil dva roky precizní tajný práce!“

„Ty divné telefonáty, náhlé schůze, roztrhané vzkazy...“ mumlala si Rebeka. Hans žádnou milenku neměl.

Bylo to horší.

Rebeka byla jako omámená, ale věděla, že tohle je okamžik, kdy se může dozvědět pravdu; všichni jsou vyvedeni z rovnováhy, za chvíli ale začnou lhát a vymýšlet si krycí historky. S vynaložením velkého úsilí zůstala soustředěná. „Ty sis mě vzal jen proto, abys mě mohl špehovat, Hansi?“ zeptala se chladně.

Civěl na ni a neodpovídal.

Scholz se otočil a klopýtal chodbou pryč. „Běžte za ním!“ přikázal Hans. Přijel výtah a Rebeka do něj nastoupila. Hans ještě křikl: „Zadržte toho pitomce a hoďte ho do cely!“ a otočil se k Rebece, ale dveře výtahu se zavřely a Rebeka stiskla tlačítko do přízemí.

Když procházela atriem, pro slzy skoro neviděla. Nikdo na ni nepromluvil: plačící lidé tu bezpochyby byli vidět běžně. Přes deštěm bičované parkoviště doklopýtala k zastávce autobusů.

Její manželství byl podvod. Skoro se to nedalo pochopit. Spala s Hansem, milovala ho a vzala si ho, a on ji celou dobu podváděl. Nevěru by bylo možné považovat za přechodné selhání, jenže Hans se choval proradně od samého začátku. Určitě s ní začal chodit, aby ji mohl špehovat.

Bezpochyby si ji nikdy nezamýšlel opravdu vzít. Původně neměl patrně v úmyslu nic víc než flirtování, které mu pomůže dostat se do domu. A tohle balamucení fungovalo až moc dobře. Musel být pro něj šok, když mu navrhla, aby se vzali. Možná ho tím donutila, aby se rozhodl: odmítne ji a zanechá sledování, nebo se s ní ožení a bude v něm pokračovat. Jeho nadřízení mu třeba přikázali, aby její návrh přijal. Jak jen se mohla nechat takhle oklamat?

Přijel autobus a Rebeka do něj naskočila. Se sklopenýma očima došla k volnému zadnímu sedadlu a zakryla si obličej rukama.

Přemýšlela o jejich námluvách. Když nadhodila témata, která bývala překážkou v jejích předchozích vztazích – její feminismus, antikomunismus a názorová blízkost s Carlou –, Hans vždy reagoval naprosto správně. Věřila, že oni dva smýšlejí stejně a že si téměř zázračně rozumějí. Nikdy jí nepřišlo na mysl, že to Hans na ni hraje.

Autobus se vlekl kolem starých sutin a nového betonu k centrální čtvrti Mitte. Rebeka se pokoušela přemýšlet o budoucnosti, ale nedokázala to. Myšlenky se jí stále vracely do minulosti. Vzpomínala na svatební den, na líbánky a na první rok manželství a teď to vše viděla jako velké Hansovo divadlo. Ukradl jí dva roky života a to ji natolik rozhněvalo, že přestala plakat.

Připomněla si onen večer, kdy mu sňatek navrhla. Byli na procházce v lidovém parku ve Friedrichshainu a zastavili se před Pohádkovou fontánou, aby si prohlédli želvy vytesané z kamene. Měla na sobě tmavomodré šaty, tahle barva jí sluší nejvíc. Hans měl nové tvídové sako: dařilo se mu vždycky sehnat dobré oblečení, i když východní Německo je, pokud jde o módu, úplná poušť. Když ji objímal, Rebeka se cítila v bezpečí, chráněná, opatrovaná. Chtěla jednoho muže, navždy, a tím mužem byl on. „Pojďme se vzít, Hansi,“ navrhla s úsměvem a on ji políbil. „Skvělý nápad,“ odpověděl.

Byla jsem pitomá, pomyslela si rozlíceně; úplně pitomá.

Jedna věc se vysvětlila. Hans zatím nechtěl děti. Říkal, že by rád napřed dosáhl povýšení v práci a zařídil jim vlastní domov. Před svatbou se o ničem takovém nezmínil a Rebeku to vzhledem k jejich věku překvapilo: jí je nyní devětadvacet a jemu čtyřiatřicet. Teď znala skutečný důvod.

Ve chvíli, kdy z autobusu vystupovala, už jí lomcoval hněv. V dešti a větru došla rychle k vysokému starému domu, kde bydlí. Z haly zahlédla otevřenými dveřmi do přijímacího pokoje matku pohrouženou do rozhovoru s Heinrichem von Kessel, který s ní po válce působil jako městský radní za sociální demokracii. Rebeka kolem nich beze slova rychle prošla. Její dvanáctiletá sestra Lili seděla u kuchyňského stolu a psala domácí úkol. Ze salonu zazníval klavír: bratr Walli hrál blues. Rebeka zamířila nahoru do dvou pokojů, které měli s Hansem pro sebe.

První, co viděla, když vešla do pokoje, byl Hansův model. Pracoval na něm po celý rok jejich manželství. Ze zápalek a lepidla vyráběl v přesném měřítku model Braniborské brány. Každý, koho znal, mu musel schraňovat použité zápalky. Model byl skoro hotový a stál na malém stolku uprostřed pokoje. Hans už udělal střed brány i její křídla a dokončoval kvadrigu – vůz tažený koňským čtyřspřežím, který zdobí bránu nahoře; tohle byl obtížnější úkol.

Musel se strašně nudit, pomyslela si hořce Rebeka. Tento projekt mu bezpochyby měl pomoci vyplnit večery, které byl nucen trávit s nemilovanou ženou. Jejich manželství bylo jako ten model, chatrná napodobenina skutečnosti.

Přistoupila k oknu a civěla do deště. Po minutě zastavil u obrubníku světle hnědý trabant 500 a vystoupil Hans.

Jak se odvažuje sem chodit?

Rebeka otevřela okno dokořán, bez ohledu na déšť vháněný větrem do pokoje, a zakřičela: „Táhni odsud!“

Zastavil se na mokrém chodníku a pohlédl nahoru.

Rebece padly oči na jeho boty ležící na podlaze vedle ní. Byla to ruční práce jednoho starého obuvníka, kterého Hans objevil. Zvedla jednu a hodila ji po něm. Mířila dobře, a i když uskočil, trefila ho do hlavy.

„Krávo praštěná!“ zařval.

Do pokoje vešli Walli a Lili. Zůstali stát u dveří a zírali na dospělou sestru, jako by se proměnila v jiného člověka, což se patrně také stalo.

„Oženil ses na příkaz Stasi!“ zakřičela Rebeka z okna. „Kdo z nás je praštěnej?“ Hodila druhou botu a netrefila.

„Co to děláš?“ kníkla užaslá Lili.

„To je teda věc, “ zakřenil se Walli.

Na ulici se zastavili dva kolemjdoucí a v domovních dveřích se objevil jeden soused; všichni fascinovaně přihlíželi. Hans se na ně zle zamračil. Byl namyšlený a teď mu působilo muka, že se z něj na veřejnosti dělá trouba.

Rebeka se rozhlédla po něčem dalším, co by po něm hodila, a pohled jí padl na model Braniborské brány.

Stál na překližkové desce. Zvedla ji. Model byl těžký, ale unesla ho.

„Páni!“ vydechl Walli.

Rebeka donesla model k oknu.

„Ať tě to ani nenapadne. To je moje!“

Postavila překližkovou desku na okenní parapet. „Zničil jsi mi život, fízle!“ zakřičela.

Jedna z kolemjdoucích žen se rozesmála, její posměšný skřehotavý smích přehlušil šum lijáku. Hans zbrunátněl vzteky a rozhlédl se, aby určil zdroj hlasitého výsměchu, ale nic nezjistil. Přitom výsměch pro něj představoval největší torturu.

„Dej ten model zpátky, ty děvko!“ zařval. „Pracoval jsem na něm rok!“

„Takhle dlouho jsem pracovala na našem manželství,“ odpověděla Rebeka a zvedla model.

„Přikazuju ti!“ zaječel Hans.

Rebeka vystrčila model z okna a pustila ho.

Ve vzduchu se obrátil, takže deska byla nahoře a kvadriga dole. Zdálo se, že letí nesmírně dlouho, a Rebeka měla na chvíli pocit, že se zastavila v čase. Pak dopadl na dlážděný dvorek před domem se zvukem připomínajícím mačkání papíru. Model explodoval a zápalky se rozlétly jako jemné kapičky; pak přistály na mokré dlažbě a zůstaly ležet jako paprsky kolem místa destrukce. Jen nehybná deska, všechno na ní zničené.

Hans na to dlouho třeštil oči, ústa otevřená ohromením.

Vzpamatoval se a namířil prstem na Rebeku. „Dobře mě poslouchej,“ zasyčel a jeho hlas byl tak chladný, že náhle pocítila strach. „Budeš litovat, to ti povídám,“ pokračoval. „Ty i tvoje rodina. Budete toho litovat až do smrti. Na to můžeš vzít jed.“

Pak nasedl zpátky do auta a odjel.

KAPITOLA DRUHÁ

K snídani udělala matka Georgi Jakesovi lívance s borůvkami a slaninu s ovesnou kaší. „Jestli sním tohle všechno, budu muset zápasit v těžké váze,“ zasmál se. George vážil sedmdesát sedm kilogramů a byl hvězdou welterové váhy zápasnického týmu na Harvardu.

„Pořádně jez a na to zápasení se vykašli,“ nabádala ho matka. „Nevychovávala jsem tě, aby z tebe byl rváč s prázdnou makovicí.“ Sedla si ke kuchyňskému stolu naproti němu a nasypala si do misky kukuřičné lupínky.

George žádný rváč s prázdnou makovicí nebyl a ona to věděla. Měl před promocí na právnické fakultě Harvardovy univerzity. Závěrečné zkoušky už absolvoval a byl si hodně jistý, že uspěl. Teď seděl tady, v matčině skromném předměstském domku v Prince George’s County v Marylandu. „Chci se udržovat v kondici,“ vysvětlil jí. „Možná budu dělat trenéra zápasnického týmu na nějaké střední škole.“

„Tak to je něco jiného.“

Láskyplně na ni pohlédl. Jacky Jakesová bývala krásná, to věděl: viděl její fotografie jako dospívající dívky, kdy se toužila stát filmovou herečkou. Pořád vypadala mladě: měla onu tmavě čokoládovou pleť, na které se nedělají vrásky. „Černá kůže vrásky zmůže,“ smály se černošské ženy. Ale ta široká ústa, která se na starých fotkách smějí od ucha k uchu, mají teď svěšené koutky a vyjadřují jakési zasmušilé odhodlání. Herečkou se nestala. Možná ani neměla nikdy šanci: těch pár rolí pro černošské ženy většinou připadlo kráskám světlé pleti. Její kariéra každopádně skončila dřív, než začala, když v šestnácti letech otěhotněla. Tuhle utrápenou tvář získala v prvním desetiletí Georgeova života, kdy ho vychovávala sama. V té době pracovala jako servírka, bydleli v malinkém domečku za nádražím Union Station; a ona se Georgeovi snažila vštěpovat potřebu tvrdé práce, vzdělání a slušnosti.

„Mám tě moc rád, mami, ale té Jízdy svobody se zúčastním,“ sdělil jí George.

Nesouhlasně stiskla rty. „Je ti pětadvacet,“ konstatovala. „Dělej si, co chceš.“

„Tohle neříkej. Každé důležité rozhodnutí, které jsem kdy udělal, jsem s tebou vždycky napřed projednal. A nejspíš to budu dělat i dál.“

„Stejně neděláš, co ti říkám.“

„Vždycky ne. Ale přesto jsi ten nejchytřejší člověk, kterého jsem v životě poznal, a do toho počítám i všechny na Harvardu.“

„Teď mi jen mažeš med kolem pusy,“ zavrtěla hlavou, ale George viděl, že ji to těší.

„Mami, Nejvyšší soud vyhlásil, že segregace na vnitrostátních autobusech a autobusových zastávkách je protiústavní – ale tihle Jižani se prostě vzpírají zákonu. Musíme něco podniknout!“

„Jak si myslíš, že to pomůže, tahle autobusová jízda?“

„Nastoupíme tady ve Washingtonu a pojedeme na Jih. Posadíme se dopředu, budeme používat čekárny vyhrazené jen pro bělochy a zrovna tak budeme žádat, aby nás obsloužili v jídelnách jen pro bílé; a když nás odmítnou, řekneme jim, že zákon je na naší straně a že oni jsou zločinci a provokatéři.“

„Chlapče, já vím, že máš pravdu. Tohle mi říkat nemusíš. Vím, co je Ústava. Ale co si myslíš, že se stane?“

„Počítám, že nás dřív nebo později zatknou. Pak bude soud a my budeme veřejně hájit naši věc.“

Zavrtěla hlavou. „Musím jen doufat, že z toho vyvázneš takhle lehce.“

„Jak to myslíš?“

„Vyrůstal jsi jako privilegované dítě,“ odpověděla. „Přinejmenším od doby, kdy se do našeho života vrátil tvůj otec – to ti bylo šest. Vůbec nevíš, jak žije většina barevných.“

„Přál bych si, abys tohle neříkala.“ George se to bolestně dotklo: toto obvinění slýchával od černošských aktivistů a strašně mu šlo na nervy. „To, že mi bohatý bílý dědeček zaplatil vzdělání, ještě neznamená, že jsem slepý. Vím, co se děje.“

„Pak tedy asi víš, že zatčení je možná ta nejméně zlá věc, která tě může potkat. Co když se to ošklivě zvrtne?“

George věděl, že má pravdu. Jezdci svobody možná riskují víc než uvěznění. Chtěl však matku uklidnit. „Chodil jsem na lekce pasivního odporu,“ odpověděl. Všichni vybraní účastníci Jízdy svobody byli zkušení aktivisté za občanská práva a prošli speciálním výcvikovým programem, který zahrnoval hrané situace. „Běloch předstírající, že je venkovský křupan, řekl, že jsem negr, strkal do mě, povalil mě a vytáhl za paty z místnosti – a já ho nechal, i když bych ho dokázal vyhodit z okna jednou rukou.“

„Kdo to byl?“

„Účastník kampaně za občanská práva.“

„Nebylo to tedy skutečné.“

„Ovšemže ne. Hrál takovou roli.“

„Tak dobrá,“ řekla a George z jejího tónu poznal, že si myslí opak.

„Bude to v pořádku, mami.“

„Už nic neříkám. Budeš jíst ty lívance?“

„Podívej se na mě,“ vyzval ji George. „Mohérový oblek, úzká kravata, krátký sestřih a boty tak naleštěné, že bych jejich špičky mohl používat jako zrcátko při holení.“ Obvykle se stejně oblékal elegantně, ale Jezdci dostali pokyn, aby vypadali obzvlášť úctyhodně.

„Vypadáš dobře, až na to karfiolové ucho.“ George měl pravé ucho deformované ze zápasení.

„Kdo by chtěl ublížit takovému pěknému barevnému klukovi?“

„Nemáš ponětí,“ vyhrkla náhle rozhněvaně. „Tihle bílí Jižani jsou –“ K jeho zděšení se jí v očích zaleskly slzy. „Bože můj, já se tak bojím, že tě zabijou.“

Natáhl se přes stůl a vzal ji za ruku. „Budu opatrný, mami, slibuju.“

Osušila si oči zástěrou. George, aby ji potěšil, snědl kousek slaniny, ale velkou chuť k jídlu neměl. Byl nervóznější, než předstíral. Matka nepřeháněla. Někteří aktivisté za občanská práva se stavěli proti myšlence Jízdy svobody, namítali, že vyvolá násilí.

„V tom autobusu budeš dlouho,“ poznamenala.

„Třináct dní, odtud do New Orleansu. Každý večer se zastavujeme na různých schůzích a shromážděních.“

„Co sis vzal na čtení?“

„Životopis Mahátmy Gándhího.“ George měl pocit, že by měl vědět víc o Gándhím, jehož filozofie inspirovala hnutí za občanská práva k taktice nenásilných protestů.

Zvedla knihu, která ležela na ledničce. „Třeba by ti tohle připadalo maličko zábavnější. Je to bestseller.“

Vždycky si navzájem vyměňovali knihy. Její otec býval profesorem literatury na jedné černošské vysoké škole a ona sama od dětství ráda četla. Když byl George malý, četli si s matkou dětské příběhy Bobbseyových dvojčat a Hardyových kluků, třebaže všichni hrdinové byli bílí. Nyní si pravidelně předávali knížky, které se jim líbily. Podíval se na svazek v ruce. Jeho průhledná plastová obálka mu napověděla, že je vypůjčený z místní veřejné knihovny. „Jako zabít ptáčka“ přečetl nahlas. „Tohle právě dostalo Pulitzerovu cenu, ne?“

„A odehrává se to v Alabamě, kam máš namířeno.“ „Díky.“

Pár minut nato políbil matku na rozloučenou, odešel z domu s malým kufříkem v ruce a nasedl do autobusu směr Washington. Vystoupil v centru na autobusové stanici společnosti Greyhound. V kavárně se tam shromáždila skupina aktivistů za občanská práva. George některé z nich znal z výcviku. Byla to směsice černých i bílých, mužů i žen, starých i mladých. Kromě asi tuctu Jezdců tu bylo několik organizačních pracovníků z Kongresu rasové rovnosti (CORE), několik novinářů z černošského tisku a pár přívrženců. CORE rozhodl rozdělit skupinu na dvě části s tím, že polovina odjede ze zastávky společnosti Trailways na protější straně ulice. Nebyly tu žádné transparenty, žádné televizní kamery: vše pobíhalo poklidně a umírněně.

George se pozdravil s Josephem Hugem, spolužákem z práv; Joseph byl běloch s výrazně modrýma očima. Zorganizovali spolu bojkot bufetu v obchodním domě Woolworth v Cambridgi v Massachusetts. Ve většině států se Woolworth integroval, ale na Jihu uplatňoval segregaci, podobně jako autobusová doprava. Joe měl však ve zvyku vždycky těsně před konfrontací zmizet a George si ho zařadil jako zbabělce, který to myslí dobře. „Jedeš s námi, Joe?“ zeptal se a snažil se potlačit skepsi v hlasu.

Joe zavrtěl hlavou. „Přišel jsem jen popřát hodně štěstí.“ Kouřil dlouhé mentolové cigarety a teď jednu nervózně oklepával o kraj plechového popelníku.

„Škoda. Ty jsi z Jihu, je to tak?“

„Z Birminghamu v Alabamě.“

„Budou říkat, že jsme agitátoři zvenčí. Bylo by fajn mít v autobuse Jižana, aby se ukázalo, že jsou vedle.“

„Nemůžu, mám strašně moc práce.“

George na Joea nenaléhal. Sám byl vyděšený až dost. Kdyby začal diskutovat o nebezpečích, mohl by sám sobě účast na Jízdě rozmluvit. Rozhlédl se po skupině. Potěšilo ho, že spatřil Johna Lewise, klidného a imponujícího studenta teologie, který byl zakládajícím členem Studentského nenásilného koordinačního výboru (SNCC), nejradikálnější ze skupin zasazujících se za občanská práva.

Jejich vedoucí vyzval k utišení a začal číst krátké prohlášení pro tisk. Zatímco četl, George zahlédl, jak do kavárny vklouzl vysoký, asi čtyřicetiletý běloch v pomačkaném plátěném obleku. Byl pohledný, třebaže měl korpulentní postavu a zarudlý obličej pijana. Vypadal jako náhodný cestující a nikdo mu nevěnoval pozornost. Posadil se vedle George a krátce ho objal jednou rukou kolem ramen.

Byl to senátor Greg Peškov, Georgeův otec.

Jejich vztah byl veřejným tajemstvím, washingtonští zasvěcenci ho znali, ale on ho nikdy otevřeně nepotvrdil. Greg nebyl jediný politik s takovým tajemstvím. Senátor Strom Thurmond platil vysokoškolské vzdělání dceři jejich černošské služebné: proslýchalo se, že ta dívka je jeho – to však Thurmondovi nezabránilo, aby nebyl fanatickým stoupencem rasové segregace. Když se Greg poprvé objevil – pro svého šestiletého syna jako naprosto cizí člověk –, požádal George, aby mu říkal strejdo Gregu; lepší eufemismus nikdy nenašli.

Greg byl sobecký a nespolehlivý, ale svým způsobem měl George rád. V pubertě George prošel dlouhou etapou hněvu vůči otci, ale pak ho přijal, jaký je, a došel k závěru, že půl otce je lepší než žádný otec.

„Georgi,“ ozval se teď Greg tlumeným hlasem, „mám obavy.“

„Ty a máma taky.“

„Co říkala?“

„Myslí si, že jižanští rasisti nás všechny zavraždí.“

„Nemyslím, že k tomuhle zrovna dojde, ale mohl bys přijít o zaměstnání.“

„Pan Renshaw něco říkal?“

„To sakra ne, o tomhle nic neví, zatím. Ale jestli tě zatknou, dozví se o tom v tu ránu.“

Renshaw pocházel z Buffala. Byl to Gregův kamarád z dětství a hlavní partner v prestižní washingtonské advokátní kanceláři Fawcett Renshaw. Greg tam domluvil práci pro George po dobu letních prázdnin a oba doufali, že dočasná právnická praxe povede po promoci k získání trvalého zaměstnání. Byla to skvělá věc: George by tam pracoval jako první černoch, který dělá něco jiného než uklízeče.

„Jezdci svobody žádný trestný čin nepáchají,“ reagoval George s náznakem podráždění. „Snažíme se prosadit zákon. To stoupenci segregace jsou kriminálníci. Očekával bych, že právník jako Renshaw to pochopí.“

„On to chápe. Ale přesto nemůže přijmout člověka, který má potíže s policií. Věř mi, bylo by to stejné, i kdybys byl bílý.“

„Jenže my stojíme na straně zákona!“

„Život není spravedlivý. Studentské dny končí – vítej ve skutečném světě.“

„Prosím o pozornost,“ zvolal vedoucí skupiny, „zakupte si všichni jízdenky a naložte zavazadla.“

George se zvedl.

„Asi ti to nerozmluvím, co?“ zeptal se Greg.

Vypadal tak nešťastně, že to George zatoužil vzdát, ale nemohl. „Ne, už jsem se rozhodl,“ odpověděl.

„Tak se aspoň snaž být opatrný.“

George to dojalo. „Jsem šťastný, že mám lidi, kteří si o mě dělají starost. Dobře si to uvědomuju.“

Greg mu stiskl paži a tiše odešel.

George se postavil s ostatními do fronty u okénka a koupil si jízdenku do New Orleansu. Došel k modrošedému autobusu a předal kufřík k naložení do zavazadlového prostoru. Na boku autobusu byl namalovaný velký chrt a nápis: TOMU SE ŘÍKÁ POHODLÍ: JET AUTOBUSEM... A ŘÍZENÍ NECHAT NA NÁS. George nastoupil.

Jeden z organizátorů ho nasměroval na sedadlo v přední části. Ostatní se měli posadit v rasově smíšených dvojicích. Řidič nevěnoval Jezdcům pozornost a normální cestující vypadali nanejvýš jen maličko zvědavě. George otevřel knihu, kterou dostal od matky, a přečetl si první řádek.

Chvíli poté vyslal organizátor jednu z žen na sedadlo vedle George. Potěšeně ji pozdravil úklonem hlavy. Už se s ní párkrát setkal a byla mu příjemná. Jmenovala se Maria Summersová. Byla střízlivě oblečená ve světle šedých bavlněných šatech s vysokým límečkem a nabíranou sukní. Pleť měla sytě tmavou jako Georgeova matka, rozkošný plochý nosík a rty, které lákají k polibku. Věděl, že studuje na právech v Chicagu a že má tak jako on už končit; nejspíš jsou stejně staří. Tušil, že není jen chytrá, je i zarputilá: musí být, když se dostala na chicagskou právnickou fakultu přes dvojí handicap – je jednak žena, jednak černá.

Řidič nastartoval motor, autobus se rozjel a George zavřel knihu. Maria na ni sklouzla pohledem. „Jako zabít ptáčka. V létě jsem byla v Montgomery v Alabamě.“

Montgomery je hlavní město státu. „Co jsi tam dělala?“ zeptal se.

„Můj otec je právník a měl klienta, který se soudil se státem. Pracovala jsem o prázdninách pro tátu.“

„Vyhráli jste to?“

„Ne. Ale nenech se zdržovat od čtení.“

„Děláš si legraci? Číst si můžu kdykoli. Jak často má někdo kliku, že se vedle něj v autobuse posadí takhle pěkná holka?“

„Ach jo!“ povzdechla si. „Kdosi mě varoval, že každou ukecáš.“

„Jestli chceš, prozradím ti své tajemství.“

„Posluž si.“

„Jsem k nim upřímný.“

Rozesmála se.

„Prosím tě, ale nikomu ani muk. Pokazilo by mi to reputaci.“

Autobus přejel přes Potomac a po silnici číslo 1 zamířil do Virginie. „Teď jsi na Jihu, Georgi,“ prohodila Maria. „Máš už strach?“

„To si piš, že mám.“

„Já taky.“

Silnici tvořily kilometry rovného, úzkého průseku světle zeleným lesem. Projížděli městečky, kde lidé měli tak málo na práci, že se zastavovali a pozorovali kolemjedoucí autobus. George se z okna moc nekoukal. Dozvěděl se, že Maria vyrostla v přísně nábožensky založené rodině, dědeček byl kazatel. George se svěřil, že do kostela chodí hlavně proto, aby udělal radost matce, a Maria mu přiznala, že je úplně stejná. Povídali si celou cestu do Fredericksburgu, dobrých osmdesát kilometrů.

Autobus vjel do historického městečka, kde stále ještě panovala nadřazenost bílých, a Jezdci utichli. Zastávka greyhoundů byla mezi dvěma kostely z červených cihel a s bílými dveřmi, ale křesťanství nemusí na Jihu nasvědčovat tomu, že je vše v pořádku. Když autobus zastavil, George zahlédl záchody a překvapilo ho, že na dveřích nevidí cedulky POUZE PRO BÍLÉ a BAREVNÍ.

Cestující vystoupili a mhouřili oči před sluncem. George se zadíval pozorněji a na dveřích záchodů spatřil vybledlé skvrny; usoudil, že segregační cedulky někdo nedávno odstranil.

Jezdci přesto spustili plánovanou akci. Nejprve jeden z bílých organizátorů vešel na zanedbanou toaletu vzadu, jasně zamýšlenou pro černochy. Vrátil se bez újmy, jenže to byla ta snadnější část. George se nabídl, že bude oním černým mužem, který se vzepře pravidlům. „Jde se na to,“ řekl Marii a zamířil na čistou, čerstvě vymalovanou toaletu, ze které byla bezpochyby právě odstraněna cedulka POUZE PRO BÍLÉ.

Uvnitř byl bílý mladík, vyčesával si vlasy vysoko nad čelo do velké vlny. Letmo na George v zrcadle pohlédl, ale nic neřekl. George byl příliš vyděšený, než aby se šel vyčurat, ale nemohl jen tak zase odejít, a tak si umyl ruce. Mladík odkráčel, přišel starší muž a zamířil ke kabince. George si osušil ruce do nekonečného ručníku. Nic dalšího se už udělat nedalo, vyšel tedy ven.

Ostatní čekali. Pokrčil rameny. „Nic. Nikdo se mě nepokusil zastavit, nikdo nic neřekl.“

„Požádala jsem u pultu o kolu,“ řekla Maria, „servírka mi ji prodala. Někdo tady nejspíš rozhodl, že se budou vyhýbat nepříjemnostem.“

„A takhle to bude až do New Orleansu?“ podivil se George. „Budou se tvářit, že se nic neděje? A pak, sotva vytáhneme paty, zase vylezou se segregací? To by nám vzalo dost vítr z plachet!“

„Nedělej si hlavu,“ uklidňovala ho Maria. „Poznala jsem lidi, co řídí Alabamu. Věř mi, takhle chytří nejsou.“

KAPITOLA TŘETÍ

Walli Franck hrál nahoře v salonu na klavír. Bylo to velké koncertní křídlo Steinway a Walliho otec ho udržoval stále naladěné pro babičku Maud. Walli si pamatoval krátký opakovaný motiv z desky Elvise Presleyho „A Mess of Blues“. Byl v tónině C dur, což je pro Walliho snazší.

Babička si četla úmrtní oznámení v Berliner Zeitung. Bylo jí přes sedmdesát a její štíhlou vzpřímenou postavu obepínaly tmavomodré kašmírové šaty. „Hraješ docela dobře,“ poznamenala, aniž zvedla oči od novin. „Sluch máš po mně, stejně jako zelené oči. Tvůj dědeček Walter, po kterém se jmenuješ, budiž mu země lehká, nikdy neuměl zahrát ragtime. Pokoušela jsem se ho to naučit, ale bylo to beznadějné.“

„Tys hrála ragtime?“ Walliho to překvapilo. „Nikdy jsem tě neslyšel hrát nic jiného než klasickou hudbu.“

„Když byla tvoje máma miminko, ragtime nás zachránil, abychom neumřeli všichni hladem. Po první světové válce jsem hrála tady v Berlíně v jednom nočním klubu, jmenoval se Nachtleben. Platili mi miliardy marek za večer, ovšem to nestačilo málem ani na chleba. Někdy jsem ale dostala spropitné v cizí měně a pak jsme za dva dolary mohli dobře žít celý týden.“

„Páni.“ Walli si neuměl představit, jak jeho stříbrovlasá babička hraje za spropitné v nočním klubu na piano.

Do pokoje vešla Walliho sestra. Lili byla skoro o tři roky mladší a on teď nevěděl, jak se k ní má chovat. Co se pamatuje, byla protivná jak veš – jako nějaký menší kluk, ale hloupější. Jenže poslední dobou jako by dostávala rozum a – aby to bylo ještě složitější – některé její kamarádky už měly prsa.

Otočil se od klavíru a chopil se kytary. Koupil ji před rokem v jedné zastavárně v Západním Berlíně. Patrně ji tam odnesl nějaký americký voják a už ji nikdy nevyplatil. Měla značku Martin, a třebaže byla laciná, Wallimu připadala moc dobrá. Tušil, že ani zastavárník, ani voják neměli ponětí o její skutečné hodnotě.

„Poslechni si tohle,“ vyzval Lili a začal zpívat bahamskou písničku s anglickým textem „All My Trials“. Slýchal ji na západních rozhlasových stanicích, často ji zpívaly americké folkové skupiny. Mollové akordy z ní dělaly melancholický song a Walli byl nadšený lkavým doprovodem, který si vymyslel a hrál prsty místo trsátkem.

Když skončil, babička Maud pohlédla přes vršek novin. „Milý Walli, tvoje výslovnost je naprosto příšerná,“ poznamenala anglicky.

„Promiň.“

Vrátila se k němčině. „Ale zpíváš hezky.“

„Děkuju.“ Walli se obrátil k Lili. „Co říkáš tý písničce?“

„Je trošku smutná,“ odpověděla. „Třeba se mi bude líbit víc, až ji párkrát uslyším.“

„To je mi málo platný,“ postěžoval si. „Chci ji hrát dneska večer v Minnesängeru.“ To byl folkový klub těsně u Kurfürstendamm v Západním Berlíně.

Lili byla ohromená. „Ty hraješ v Minnesängeru?“

„To je speciální večer. Pořádají soutěž. Může se zúčastnit kdokoli. Vítěz dostane šanci vystupovat tam pravidelně.“

„Nevěděla jsem, že kluby tohle dělají.“

„Obyčejně ne. Tohle je naprostá výjimka.“

„Nemusíš být starší, aby tě pustili do takového podniku?“ zeptala se babička Maud.

„Ano, ale už jsem tam byl.“

„Walli vypadá starší, než je,“ připomněla Lili.

„Hmmm.“

„Ještě nikdy jsi na veřejnosti nezpíval,“ poznamenala Lili. „Nejsi nervózní?“

„Jako pes.“

„Měl bys zahrát něco veselejšího.“

„Asi máš pravdu.“

„Co třeba ,This Land is Your Land‘? Ta se mi děsně líbí.“

Walli ji zahrál a Lili zpívala s ním.

Mezitím vešla jejich starší sestra Rebeka. Walli Rebeku zbožňoval. Po válce, kdy rodiče zoufale pracovali od rána do noci, aby rodinu uživili, mívala Rebeka často Walliho a Lili na starost. Byla jako jejich druhá matka, jenom ne tak přísná.

A má takovou kuráž! S posvátnou hrůzou ji sledoval, jak vyhazuje z okna manželův model ze zápalek. Walli nikdy neměl Hanse rád a tajně se zaradoval, když ho viděl mizet.

Všichni sousedé si nyní povídali o tom, jak si Rebeka nic netušíc vzala pracovníka Stasi. Wallimu to poskytlo ve škole významné postavení: do té doby nikoho nenapadlo, že by na Franckových mohlo být něco zvláštního. Zejména dívky fascinovalo pomyšlení, že cokoli se v tom domě řeklo a stalo, bylo skoro rok hlášeno policii.

I když je Rebeka jeho sestra, Wallimu se zdála nádherná. Má báječnou postavu a krásný obličej, ve kterém se zračí laskavost i síla. Teď si však všiml, že vypadá, jako kdyby někdo zemřel. Přestal hrát. „Co se stalo?“ zeptal se.

„Vyhodili mě,“ odpověděla.

Babička Maud odložila noviny.

„To je šílený!“ vykřikl Walli. „Kluci od tebe ze školy říkají, že jsi jejich nejlepší kantorka!“

„Já vím.“

„Proč tě vyrazili?“

„Myslím, že je to Hansova pomsta.“

Walli si připomněl Hansovu reakci, když spatřil svůj model roztříštěný, tisíce zápalek rozházených po mokré dlažbě. „Budeš litovat,“ zaječel Hans s hlavou otočenou vzhůru do deště. „Ty i tvoje rodina,“ vykřikl ještě, a ta výhrůžka zahrnovala i Walliho. Zachvěl se.

„Cožpak nemají učitelů zoufale málo?“ zavrtěla hlavou babička Maud.

„Bernd Held je úplně bez sebe,“ odpověděla Rebeka. „Jenže dostal příkaz shora.“

„Co budeš dělat?“ špitla Lili.

„Seženu si jinou práci. Nemělo by to být obtížné. Bernd mi dává skvělé hodnocení. A na všech školách ve východním Německu chybějí učitelé, protože jich spousta odešla na Západ.“

„Taky bys měla odejít na Západ,“ soudila Lili.

„Všichni bychom měli odejít na Západ,“ přidal se Walli.

„Maminka nechce, víte to,“ zavrtěla hlavou Rebeka. „Říká, že si své problémy musíme vyřešit, a ne před nimi utíkat.“

Vešel Walliho otec; na sobě měl tmavomodrý oblek s vestou, staromódní, ale elegantní. „Dobrý večer, Wernere, miláčku,“ přivítala ho babička Maud. „Rebeka potřebuje skleničku. Vyhodili ji z práce.“ Babička často navrhovala, že někdo potřebuje sklenku. Pak dostala také.

„O Rebece vím,“ odpověděl otec úsečně. „Už jsem s ní mluvil.“

Měl špatnou náladu; musel ji mít, když mluvil takhle nezdvořile s tchyní, kterou miloval a obdivoval. Walli přemýšlel, co se stalo, že je táta podrážděný.

Brzy to zjistil.

„Pojď ke mně do pracovny, Walli,“ vyzval ho otec. „Chci si s tebou promluvit.“ Prošel dvoukřídlými dveřmi do menšího obývacího pokoje, který využíval jako domácí kancelář. Walli ho následoval. Otec usedl za psací stůl. Walli věděl, že má zůstat stát. „Před měsícem jsme spolu mluvili o kouření,“ řekl otec.

Walliho se okamžitě zmocnil pocit viny. Začal kouřit, aby vypadal starší, ale zalíbilo se mu to a teď se z toho stal zvyk.

„Slíbil jsi, že toho necháš,“ pokračoval otec.

Podle Walliho mínění není otci nic po tom, jestli on kouří nebo ne.

„Nechal jsi toho?“

„Ano,“ zalhal Walli.

„Nevíš, že to smrdí?“

„To asi vím.“

„Cítil jsem to z tebe, sotva jsem vešel do salonu.“

Walli si teď připadal jako trouba. Nechal se nachytat při dětinské lži. To v něm ovšem žádné přátelštější pocity vůči otci nevyvolalo.

„Proto vím, že jsi toho nenechal.“

„Proč se mě tedy ptáš?“ Wallimu byl protivný ten drzý tón, který zaslechl ve svém vlastním hlase.

„Doufal jsem, že mi řekneš pravdu.“

„Doufal jsi, že mě nachytáš.“

„Mysli si, co chceš. Počítám, že máš v kapse balíček.“

„Ano.“

„Polož ho na stůl.“

Walli vytáhl z kapsy kalhot cigarety a rozhněvaně je hodil na stůl. Otec je strčil do šuplete. Byly to Lucky Strikes, nikoli mizerná východoněmecká značka „f6“, a balíček byl skoro plný.

„Měsíc budeš každý večer doma,“ rozhodl otec. „Aspoň se přestaneš toulat po hospodách, kde se pořád hraje na bendžo a kouří.“

Wallimu se panikou stáhl žaludek. Usilovně se snažil zůstat klidný a rozumný. „Není to bendžo, ale kytara. A nemůžu přece zůstat měsíc zavřený.“

„Nebuď směšný. Uděláš, co říkám.“

„Tak dobře,“ řekl zoufale Walli. „Ale ne ode dneška.“

„Ode dneška.“

„Ale já musím jít dneska večer do klubu Minnesänger.“

„To je přesně podnik, jakému by ses měl vyhýbat.“

Ten člověk je nemožný! „Zůstanu měsíc každý večer doma – od zítřka, ano?“

„Můj zákaz vycházek se nebude přizpůsobovat tvým plánům. Má ti působit nesnáze.“

Otce v této jeho náladě nebylo možné zviklat, ale Walli byl šílený z pocitu marnosti, a tak to přesto zkusil. „Ty nechápeš! Dneska se účastním soutěže v Minnesängeru – to je jedinečná šance.“

„Nebudu odkládat tvé potrestání, abych ti dovolil hrát na bendžo!“

„To je kytara, ty starej hlupáku! Kytara!“ Walli se vyřítil z pokoje.

Tři ženy v sousední místnosti očividně všechno slyšely a vytřeštily na něj oči. „Ach, Walli...“ zašeptala Rebeka.

Popadl kytaru a odešel.

Cestou po schodech dolů žádný plán v hlavě neměl, jen vztek; když však spatřil domovní dveře, rázem věděl, co udělá. S kytarou v ruce vyšel z domu a praštil dveřmi, až se dům otřásl.

V patře se otevřelo okno dokořán a Walli uslyšel, jak otec křičí. „Vrať se, slyšíš? Okamžitě se vrať, nebo to pro tebe dopadne hůř!“

Walli šel dál.

Nejdřív pociťoval jenom hněv, ale po chvíli se rozveselil. Vzepřel se otci a dokonce mu řekl, že je starý hlupák! Ubíral se rázným krokem a mířil na západ. Jenže euforie brzy vyprchala a Walli začal přemýšlet, jaké asi budou důsledky. Otec nebral neposlušnost na lehkou váhu. Svým dětem i zaměstnancům velel a očekával, že se všichni poslušně podvolí. Co ale udělá? Poslední dva tři roky byl Walli už příliš velký, než aby dostával na zadek. Dneska se ho otec pokusil zadržet doma, jako by to bylo vězení, ale selhalo to. Někdy otec tvrdil, že ho vezme ze školy a nechá ho pracovat u sebe v podniku, jenže Walli to považoval za plané vyhrožování: otci by se moc nelíbilo, kdyby se mu po jeho milované továrně poflakoval vzdorný puberťák. Přesto měl Walli pocit, že fotřík něco vymyslí.

Ulice, po které šel, přecházela na křižovatce z východního Berlína do Západního. Na nároží postávali tři příslušníci VoPo, východoněmecké policie, a kouřili. Měli právo kontrolovat každého, kdo překračuje neviditelnou hranici. Samozřejmě nemohli oslovit všechny, protože každý den ji přecházely tisíce lidí, včetně mnoha Grenzgänger, východoberlínských pendlerů, kteří pracovali na Západě za vyšší mzdy vyplácené v hodnotných západoněmeckých markách. Walliho otec byl Grenzgänger, i když nepracoval za mzdu, ale kvůli zisku. Walli sám překračoval hranici nejméně jednou týdně, obvykle chodil s kamarády do západoberlínských kin, která promítala americké filmy plné sexu a násilí, což bylo mnohem víc vzrušující než mravoučné bajky v komunistických biografech.

Příslušníci VoPo v podstatě zastavovali každého, kdo jim nějak padl do oka. Téměř vždy kontrolovali celé přecházející rodiny – rodiče s dětmi – kvůli podezření, že se pokoušejí opustit Východ navždy, zvlášť jestliže měli zavazadla. S oblibou také obtěžovali dospívající mládež, zejména ty, kdo se oblékali podle západní módy. Mnoho východoberlínských chlapců patřilo k protirežimním partám, které buď obdivovaly Elvise Presleyho, nebo provokovaly svými názvy jako Texas Gang či Jeans Gang a podobně. Tito chlapci nenáviděli policii a policie nenáviděla je.

Walli měl na sobě obyčejné černé kalhoty, bílé tričko s krátkým rukávem a světle hnědou bundu. Myslel si, že vypadá bezvadně, trochu jako James Dean, ale vůbec na jako člen nějaké party. Pozornost však mohla vzbudit jeho kytara. Ta byla nejhorším symbolem toho, co nazývali „americká nekultura“ – ještě horší než komiksy se Supermanem.

Přešel přes ulici a dával si pozor, aby na policisty nepohlédl. Koutkem oka přece jen zpozoroval, že jeden z nich na něj civí. Neřekli však nic a Walli vkročil do svobodné země.

Nasedl do tramvaje, která mířila podél jižní strany parku na Ku’damm. Pomyslel si, že nejlepší na Západním Berlíně je, že všechny dívky chodí v punčochách.

Došel do klubu Minnesänger, sklepního prostoru v boční uličce u Ku’damm, kde se dostalo slabé pivo a párky. Byl tu hodně brzy, ale klub se už zaplňoval. Walli zaskočil za mladým majitelem klubu Dannim Hausmannem a zapsal se na seznam soutěžících. Koupil si pivo, aniž se ho někdo zeptal na věk. Byla tu spousta mladých chlapců jako on, všichni s kytarou, téměř stejně tolik dívek a pár starších lidí.

Hodinu poté soutěž začala. Každé vystoupení zahrnovalo dvě písničky. Někteří soutěžící byli beznadějní začátečníci brnkající jednoduché akordy, ale několik kytaristů bylo – k Walliho úděsu – zdatnějších než on. Většinou vypadali jako američtí umělci, jejichž materiál kopírovali. Tři chlapci oblečení jako Kingston Trio zahráli „Tom Dooley“ a jedna dívka s dlouhými černými vlasy a kytarou zazpívala „The House of the Rising Sun“ úplně stejně jako Joan Baezová. Dívce se dostalo hlasitého potlesku a nadšených výkřiků.

Následovala starší dvojice v manšestrákách a za doprovodu tahací harmoniky vystoupila s písničkou o práci na poli „Im Märzen der Bauer“. Byla to lidovka, nic takového, co chtělo publikum. Sklidili ironický jásot; sem nepatřili.

Zatímco Walli netrpělivě čekal, až přijde na řadu, oslovila ho hezká dívka. Tohle se mu stávalo často. Myslel si o sobě, že má divný obličej, s vystouplými lícními kostmi a mandlovýma očima, jako by byl poloviční Japonec, ale mnoho dívek to považovalo za atraktivní. Tahle se představila jako Karolin. Vypadala o rok či dva starší než Walli. Oválný obličej jí rámovaly dlouhé rovné vlasy s pěšinkou uprostřed. Nejprve si pomyslel, že je stejná jako všechny ostatní folkařky, ale měla velký, široký úsměv, při kterém se mu rozbušilo srdce. „Chystala jsem se zúčastnit s bratrem – hraje na kytaru –, ale nechal mě ve štychu. Ty bys se mnou do dvojice asi nešel, že ne?“ zeptala se.

Walliho prvním popudem bylo odmítnout. Má svůj repertoár písniček, ale žádná dueta. Jenže Karolin byla okouzlující a Walli chtěl mít nějaký důvod, aby s ní mohl dál mluvit. „Muselo by se to nazkoušet,“ odpověděl pochybovačně.

„Můžeme jít ven. O jakých písničkách jsi uvažoval?“

„Nachystal jsem si ,All My Trials‘ a pak ,This Land is Your Land‘.“

„Co takhle ,Noch Einen Tanz‘?“

Tohle nepatřilo do Walliho repertoáru, ale melodii znal a zahrát ji bylo snadné. „Zařadit komickou písničku mě vůbec nenapadlo,“ přiznal.

„Obecenstvo by to zbaštilo i s chlupama. Mohl bys zazpívat mužskou část, kde jí říká, aby šla domů za nemocným manželem, pak bych já zazpívala Ještě jeden taneček‘ a závěr dáme společně.“

„Tak to zkusíme.“

Vyšli ven. Byl začátek léta a venku se stále ještě nesetmělo. Posadili se na zápraží a písničku zkusili. Šlo jim to spolu dobře a Walli na závěr zaimprovizoval pár akordů.

Karolin měla čistý kontraalt a Walli si pomyslel, že zní senzačně, a navrhl, že jako kontrast by jejich druhé číslo mohlo být něco smutného. Odmítla ,All My Trials‘ jako příliš depresivní, ale líbil se jí pomalý spirituál ,Nobody’s Fault but Mine‘. Když to zkusili, Wallimu naskočila za krkem husí kůže.

Do klubu vcházel americký voják a usmál se na ně. „Bože můj, tohle jsou Bobbsey Twins,“ poznamenal anglicky.

Karolin se rozesmála a obrátila se tázavě na Walliho. „Nejspíš jsme si podobný – blond vlasy a zelený oči. Kdo jsou Bobbseyova dvojčata?“

Walli si barvy jejích očí nevšiml a zalichotilo mu, že Karolin ví, jaké je má on. „V životě jsem o nich neslyšel,“ odpověděl.

„To je jedno, zní to jako prima jméno pro duo. Jako Everly Brothers.“

„Potřebujeme nějaký jméno?“

„Jestli to vyhrajeme, tak jo.“

„Fajn. Tak se vrátíme. Musíme přijít na řadu už každou chvíli.“

„Ještě něco,“ zadržela ho. „Až budeme zpívat ,Noch Einen Tanz‘, musíme se na sebe sem tam podívat a usmát se.“

„Fajn.“

„Skoro jako když spolu chodíme, rozumíš? Na jevišti to bude vypadat dobře.“

„Jistě.“ Usmívat se na Karolin, jako by byla jeho holka, nebude těžké.

Uvnitř jakási blondýna brnkala na kytaru a zpívala „Freight Train“. Nebyla tak krásná jako Karolin, ale hezká ano. Po ní jeden kytarový virtuos zahrál prsty komplikované blues. Potom Danni Hausmann vyvolal Walliho.

Když se postavil před obecenstvo, pocítil napětí. Většina kytaristů měla kožený popruh, ale Walli se nikdy neobtěžoval, aby něco takového sháněl, a nástroj měl na krku zavěšený na provázku. Teď náhle zalitoval, že nemá popruh.

„Dobrý večer, jsme Bobbsey Twins,“ ohlásila Karolin.

Walli zahrál akord, začal zpívat a popruh mu mohl být rázem ukradený. Píseň byla waltz a on ji svižně vybrnkal. Karolin předstírala, že je zhýralá nevěstka, a Walli jí odpovídal jako škrobený pruský oficír.

Obecenstvo se smálo.

Pak se Wallimu cosi přihodilo. V klubu byla jen asi tak stovka lidí a nebylo od nich slyšet nic víc než uznalé kolektivní hihňání, ale jemu to dalo pocit, jaký ještě nezažil; trochu se to podobalo zážitku z prvního šluku cigarety.

Zasmáli se ještě několikrát a na konci hlasitě tleskali.

To se Wallimu zamlouvalo ještě víc.

„Líbili jsme se!“ zašeptala vzrušeně Karolin.

Walli začal hrát „Nobody’s Fault but Mine“, ocelové struny brnkal nehty, aby zvýraznil tklivé drama, a všichni ztichli. Karolin se proměnila v bezútěšně zoufalou padlou ženu. Walli pozoroval obecenstvo. Nikdo nemluvil. Jedna žena měla slzy v očích a jeho napadlo, jestli neprožila to, o čem Karolin zpívá.

Ztichlé soustředění publika bylo ještě lepší než smích.

Na konci nadšeně volali a dožadovali se přídavku.

Pravidlo znělo dvě písně a dost, a tak Walli s Karolin sestoupili z pódia a volání po přídavku si nevšímali, ale Hausmann je vyzval, ať se vrátí. Třetí písničku si však předem neodzkoušeli, a teď na sebe koukali s panikou v očích. Pak se Walli zeptal: „Znáš ,This Land is Your Land‘?“ a Karolin přikývla.

Obecenstvo se přidalo, což přimělo Karolin, aby zpívala hlasitěji; Walliho síla jejího hlasu překvapila. Zpíval první hlas a jejich zpěv se nesl nad hlasy publika.

Když konečně opustili pódium, cítil se rozjásaně. Karolin zářily oči. „Byli jsme fakt dobrý!“ prohlásila. „Jsi lepší než můj brácha.“

„Nemáš cigaretu?“ zeptal se Walli.

Další hodinu soutěže proseděli a kouřili. „Myslím, že jsme byli nejlepší,“ soudil Walli.

Karolin byla opatrnější. „Lidem se hodně líbila ta blondýna, co zpívala ,Freight Train‘,“ připomněla mu.

Konečně vyhlásili výsledek.

Bobbsey Twins skončili jako druzí.

Zvítězila dívka napodobující Joan Baezovou.

Walli se naštval. „Skoro neumí hrát!“ soptil.

Karolin byla rozvážnější. „Lidi milujou Joan Baezovou.“

Klub se začal vyprazdňovat a Walli s Karolin zamířili ke dveřím. Walli se cítil na dně. Když odcházeli, zastavil je Danni Hausmann. Bylo mu něco přes dvacet a na sobě měl moderní ležérní oblečení – černý rolák a džíny. „Dali byste dohromady půlhodinový vystoupení v pondělí?“ zeptal se.

Walli byl příliš překvapený, než aby se zmohl na odpověď, ale Karolin rychle přisvědčila. „Jasně!“

„Vyhrála ta imitátorka Joan Baezový,“ upozornil Walli, ale vzápětí si pomyslel: proč to říkám?

„Zdá se, že vy dva byste dokázali zaujmout obecenstvo dýl než jedno nebo dvě čísla. Máte dost repertoáru pro takový vystoupení?“

Walli znovu zaváhal a znovu zasáhla Karolin. „Do pondělka ho budeme mít,“ ujistila Danniho.

Walli si vzpomněl, že otec má v plánu věznit ho doma každý večer po celý měsíc, ale rozhodl se, že se o tom nezmíní.

„Díky,“ přikývl Danni. „Přijdete na řadu hned zkraje, v půl devátý, tak tady buďte kolem půl osmý.“

Když vycházeli na ulici osvícenou lampami, byli radostí bez sebe. Walli neměl tušení, jak to udělá s otcem, ale pociťoval optimismus a věřil, že se všechno vyřeší.

Ukázalo se, že Karolin také bydlí ve východním Berlíně. Nasedli do autobusu a začali promýšlet, co předvedou příští týden. Měli k dispozici hodně folkových písniček, které znali oba dva.

Vystoupili a zamířili do parku. Karolin se zamračila. „Ten chlap za náma,“ upozornila.

Walli se ohlédl. Třicet až čtyřicet metrů za nimi šel muž s naraženou čepicí a s cigaretou v ruce. „Co je s ním?“

„Nebyl v Minnesängeru?“

Muž uhnul pohledem, třebaže Walli hleděl přímo na něj. „Myslím, že ne,“ zabručel Walli. „Máš ráda Everly Brothers?“

„Ano!“

Walli začal za chůze hrát „All I Have to Do Is Dream“; drnkal na kytaru zavěšenou na krku. Karolin se dychtivě přidala. Procházeli parkem a zpívali. Pak zahrál hit Chucka Berryho „Back in the USA“.

Když vyřvávali refrén „I’m so glad I’m living in the USA“, Karolin se náhle zarazila. „Pššš!“ sykla. Walli si uvědomil, že dorazili na hranici, a zahlédl tři příslušníky VoPo stojící pod pouliční lampou; zlovolně na ně civěli.

Walli okamžitě umlkl a doufal, že se zarazili včas.

Jeden z policistů byl seržant, a ten se díval za Walliho. Walli se letmo ohlédl a všiml si, že muž s naraženou čepicí krátce přikývl. Seržant vykročil k Wallimu a Karolin. „Doklady,“ vyštěkl. Muž s čepicí mluvil do příruční vysílačky.

Walli se zachmuřil. Karolin se zřejmě nemýlila, někdo je sledoval.

Napadlo ho, jestli za tím není Hans.

Je vůbec možné, že by byl tak ubohý a mstivý?

Ano, je to možné.

Seržant pohlédl na Walliho průkaz totožnosti. „Je ti teprve patnáct,“ řekl. „Takhle pozdě bys neměl courat venku.“

Walli se kousl do jazyka. Nemělo smysl, aby se s nimi přel.

Pak seržant prostudoval Karolinin průkaz. „Vám je sedmnáct! Co tu děláte s tímhle dítětem?“

Tohle Wallimu připomnělo roztržku s otcem. „Nejsem žádný dítě,“ namítl rozhněvaně.

Seržant ho ignoroval. „Mohla byste chodit se mnou,“ navrhl Karolin. „Já jsem opravdovej mužskej.“ Druzí dva příslušníci VoPo se uznale zachechtali.

Karolin nic neřekla, ale seržant byl neodbytný. „Tak co?“ naléhal.

„Asi vám přeskočilo,“ odpověděla klidně.

Muže to ranilo. „Tak tohle je hulvátství,“ zavrčel.

Walli si toho všiml už u jiných mužů. Jestliže je dívka odpálkuje, hned jsou rozhořčení, ale jakoukoli jinou odpověď berou jako povzbuzení. Co asi mají ženy dělat?

„Vraťte mi průkaz, prosím,“ požádala Karolin.

„Jste panna?“ zeptal se seržant.

Karolin se zarděla.

Druzí dva policisté se znovu zachechtali.

„Tohle by jim měli psát do občanky,“ ušklíbl se muž. „Jestli je panna nebo ne.“

„Přestaňte s tím,“ vmísil se Walli.

„Já jsem na panny jemnej.“

Ve Wallim to vřelo. „Tahle uniforma vám nedává právo, abyste obtěžoval dívky!“

„Skutečně?“ Seržant jim průkazy nevracel.

U chodníku zastavil světle hnědý trabant 500 a vystoupil Hans Hoffmann. Walli dostal strach. Jak se mohl dostat do takového průšvihu? Vždyť neudělal nic víc, než že zpíval v parku.

Hans k němu přistoupil. „Ukaž mi ten krám, co ti visí na krku,“ vyzval ho.

Walli sebral veškerou kuráž. „Proč?“ vzepřel se.

„Protože mám podezření, že se to používá k pašování kapitalisticko-imperialistické propagandy do Německé demokratické republiky. Dej to sem.“

Kytara byla tak drahocenná, že Walli stále ještě neuposlechl, jakkoli byl vyděšený. „Co když nedám?“ vzpouzel se. „To mě zatknete?“

Seržant si promnul klouby pravé ruky v levé dlani.

„Nakonec ano,“ přisvědčil Hans.

Wallimu došla kuráž. Přetáhl si provaz přes hlavu a podal kytaru Hansovi.

Hans ji uchopil, jako by chtěl hrát, udeřil do strun a zazpíval anglicky začátek Elvisova hitu: „You ain’t nothing but a hound dog.“ Policisté se hystericky rozchechtali.

Zřejmě i oni poslouchají popové stanice.

Hans zatlačil ruku pod struny a pokusil se hmátnout do otvoru ozvučnice.

„Opatrně!“ vykřikl Walli.

Horní E struna s cinknutím praskla.

„To je choulostivej nástroj!“ zoufal si Walli.

Hansově ruce struny překážely. „Nemá někdo nůž?“ zeptal se.

Seržant strčil ruku do kabátu a vytáhl nůž se širokým ostřím – Wallimu bylo jasné, že tohle není součástí standardní výzbroje.

Hans se pokusil struny přeříznout, ale odolávaly víc, než si myslel. Podařilo se mu přervat B a G, ale silnější struny nikoli.

„V tý kytaře nic není,“ úpěnlivě vysvětloval Walli. „Stačí ji potěžkat.“

Hans na něj pohlédl, usmál se, pak silně bodl do vrchní desky vedle kobylky.

Čepel projela dřevem a Walli bolestně vykřikl.

Hanse jeho reakce potěšila a začal do kytary prorážet další díry. Vrchní deska se oslabila a struny odtrhly kobylku a okolní dřevo z těla nástroje. Hans vypáčil i zbytek a odhalil vnitřek, který vypadal jako prázdná rakev.

„Žádná propaganda,“ řekl. „Gratuluju – jsi nevinný.“ Podal Wallimu zničenou kytaru a Walli si ji vzal.

Seržant jim s úšklebkem vrátil průkazy.

Karolin vzala Walliho za paži a táhla ho pryč. „Pojď,“ vybídla ho tiše. „Padáme.“

Walli ji nechal, aby ho vedla. Skoro neviděl, kam jde. Neodkázal zastavit proud slz.

KAPITOLA ČTVRTÁ

V neděli 14. května 1961 nastoupil George Jakes do autobusu společnosti Greyhound v Atlantě v Georgii. Byl Den matek. George byl vyděšený.

Maria Summersová usedla vedle něj. Vždycky sedali spolu. Stalo se z toho pravidlo: všichni předpokládali, že prázdné místo vedle George je rezervované pro Marii.

Chtěl skrýt nervozitu, a začal si proto s Marií povídat. „Tak co si myslíš o Martinu Lutheru Kingovi?“

King byl hlavou Jižní křesťanské konference, jedné z významnějších skupin zasazujících se o občanská práva. Předchozí den se ním setkali na večeři v jedné atlantské restauraci, která měla černošského majitele.

„Je to úžasný člověk,“ odpověděla Maria.

George si tím nebyl tak jistý. „O Jezdcích svobody mluvil skvěle, ale tady v autobusu s námi není.“

„Představ si, že jsi na jeho místě,“ namítla rozumně Maria. „Je vůdce jiné občanskoprávní skupiny. Generál se nemůže stát pěšákem v pluku někoho jiného.“

George se na to takhle podívat nedokázal. Maria je velice bystrá.

Napůl se do ní zamiloval. Zoufale toužil po příležitosti, kdy by s ní byl sám, ale lidé, v jejichž domech Jezdci nocovali, byli řádní a vážení černošští občané, mnozí z nich věřící katolíci, kteří by nedovolili, aby jejich hostinské pokoje sloužily k nějakému muckání. A Maria, jakkoli byla svůdná, nedělala nic víc, než že seděla vedle George, povídala si s ním a smála se jeho vtípkům. Nikdy nenaznačila nic takového, čím žena vyjadřuje, že si přeje, aby byli víc než přáteli: nedotýkala se jeho paže, nenechávala si pomoct při vystupování z autobusu ani se k němu v davu netiskla. Neflirtovala. Možná je i v pětadvaceti panna.

„Mluvila jsi s Kingem dlouho,“ prohodil.

„Kdyby nebyl kazatel, řekla bych, že mě balí,“ připustila.

George si nebyl jistý, jak má na tohle reagovat. Vůbec by ho nepřekvapilo, kdyby po tak okouzlující dívce nějaký kazatel vyjel. Pomyslel si, že je Maria naivní, pokud jde o muže. „Taky jsem si s Kingem chvilku povídal.“

„Co ti řekl?“

George zaváhal. Právě Kingova slova ho vyděsila. Rozhodl se, že je Marii stejně poví: má právo to vědět. „Říkal, že Alabamou neprojedeme.“

Maria zbledla. „Skutečně tohle řekl?“

„Přesně tohle.“

Teď byli vyděšení oba.

Greyhound vyjel ze zastávky.

Prvních několik dní měl George obavy, že Jízda svobody bude příliš pokojná. Běžní cestující v autobusu nijak nereagovali na to, že černoši sedí na nesprávných sedadlech, a někdy se k nim přidávali, když zpívali. Když Jezdci na zastávkách nerespektovali cedulky POUZE PRO BÍLÉ a BAREVNÍ, nic se nestalo. V některých městech dokonce nápisy přelakovali. George se obával, že stoupenci segregace vymysleli dokonalou strategii. Nedocházelo k žádným nepříjemnostem, a nebyla tudíž ani žádná publicita, černošští Jezdci byli v restauracích pro bílé zdvořile obsluhováni. Každý večer vystoupili z autobusů a bez jakéhokoli obtěžování se účastnili shromáždění, která se obvykle konala v kostelích, a pak přenocovali u sympatizantů. Jenže George si byl jistý, že sotva vytáhnou paty z města, cedule se obnoví, segregace se vrátí a Jízda svobody bude jen ztrátou času.

Ironie toho všeho bila do očí. Co George pamatuje, vždycky ho zraňoval a doháněl k zuřivosti opakovaný vzkaz, někdy skrytý, ale často vyslovený nahlas, že je někým podřadným. Nezáleželo na tom, že je chytřejší než devadesát devět procent bílých Američanů. Ani na tom, že je pracovitý, zdvořilý a dobře oblečený. Šerední běloši, příliš hloupí nebo příliš líní, než aby dělali něco jiného, než rozlévali drinky či pumpovali benzin, se na něj dívali spatra. Nemohl vejít do obchodního domu, posadit se v restauraci nebo se ucházet o zaměstnání, aniž musel přemýšlet, jestli ho budou ignorovat, vyzvou ho k odchodu nebo odmítnou kvůli barvě kůže. Tohle ho nepříčetně popuzovalo. Jenže nyní byl paradoxně zklamaný, že se to neděje.

Bílý dům byl mezitím na vážkách. Třetí den Jízdy přednesl ministr spravedlnosti Robert Kennedy projev na univerzitě v Georgii, v němž slíbil, že vláda bude na Jihu prosazovat občanská práva. Tři dny poté jeho bratr, prezident, vycouval a stáhl podporu dvěma návrhům zákona o občanských právech.

George přemýšlel, jestli takhle stoupenci segregace nezvítězí – vyhnou se konfrontaci a pak budou pokračovat jako dřív.

Nemělo tomu tak být. Mír vydržel jenom čtyři dny.

Pátého dne Jízdy byl jeden z účastníků uvězněn, protože trval na svém právu nechat si vyleštit boty.

Šestého dne propuklo násilí.

Obětí se stal student teologie John Lewis. Na bělošském záchodě v Rock Hill v Jižní Karolíně ho napadli násilníci. Lewis se nechal zmlátit a zkopat, aniž se aktivně bránil. George incident neviděl, což bylo asi dobře, protože si nebyl jistý, jak by se vyrovnal Lewisovu gándhíovskému sebeovládání.

Příštího dne si George přečetl v novinách krátké zprávy o této násilnosti, ale zklamalo ho, že případ zastínilo vyslání Alana Sheparda jako prvního Američana do kosmu. A co má být, pomyslel si George mrzutě. První člověk už byl ve vesmíru skoro před měsícem – sovětský kosmonaut Jurij Gagarin. V tomhle nás Rusové porazili. Bílý Američan může kroužit kolem Země, ale černý Američan nesmí na záchod.

Když pak Jezdci vystupovali z autobusu v Atlantě, vítal je jásající dav a Georgeovi to zase pozvedlo náladu.

Jenže to bylo v Georgii a nyní směřovali do Alabamy.

„Proč King říkal, že Alabamou neprojedeme?“ zeptala se Maria.

„Proslýchá se, že Ku-klux-klan chystá něco v Birminghamu,“ odpověděl zachmuřeně George. „FBI o tom zřejmě ví, ale nedělají nic, aby to zarazili.“

„A místní policie?“

„Tihle policajti jsou členy toho zatracenýho Ku-klux-klanu.“

„A co tamhle ti dva?“ Trhnutím hlavy Maria ukázala na sedadla o řadu za nimi na opačné straně uličky.

George se ohlédl přes rameno na dva statné bělochy sedící vedle sebe. „Co je s nimi?“

„Ty necítíš policajta?“

Pochopil, co má na mysli. „Myslíš, že jsou z FBI?“

„Na FBI jsou oblečení moc levně. Řekla bych, že jsou z alabamské dopravní policie.“

Na George to zapůsobilo. „Jak to, že ti to tak pálí?“

„Jednak máma dbala na to, abych papala zeleninku, jednak táta dělá právníka v Chicagu, hlavním gangsterském městě USA.“

„Co tedy myslíš, že tady ti dva dělají?“

„Jistá si nejsem, ale nepřipadá mi, že jsou tu proto, aby bránili naše občanská práva.“

George vyhlédl z okna a spatřil ceduli VÍTEJTE V ALABAMĚ. Pohlédl na hodinky. Jedna hodina po poledni. Z modré oblohy zářilo slunce. Krásný den na smrt, pomyslel si.

Maria chtěla pracovat v politice nebo ve státní správě. „Protestující můžou mít velký vliv, ale svět nakonec přetvářejí vlády,“ prohlásila.

George přemýšlel, jestli s tím on sám souhlasí. Maria si zažádala o přijetí do tiskového odboru Bílého domu, pozvali ji k pohovoru, ale zaměstnání jí nedali. „Ve Washingtonu moc černých právníků nepřijímají,“ řekla posmutněle Georgeovi. „Nejspíš zůstanu v Chicagu a budu pracovat v otcově advokátní kanceláři.“

Přes uličku vedle George seděla bílá žena středních let v plášti a klobouku a na klíně držela velkou bílou plastovou kabelku. George se na ni usmál. „Krásné počasí na cestu autobusem,“ prohodil.

„Jedu za dcerou do Birminghamu,“ odpověděla, aniž se jí zeptal.

„To je pěkné. Já jsem George Jakes.“

„Cora Jonesová. Jonesová starší. Dcera čeká za týden miminko.“

„První?“

„Třetí.“

„Na babičku tedy vypadáte moc mladě, jestli dovolíte.“

Trochu zavrněla. „Je mi devětačtyřicet.“

„To bych nikdy neřekl!“

Greyhound přijíždějící z opačného směru zablikal a autobus s Jezdci zpomalil a zastavil. K oknu řidiče přistoupil běloch a George zaslechl, jak říká: „Na zastávce v Annistonu se shromáždil dav lidí.“ Řidič něco odpověděl, ale George to neslyšel. „Hlavně si dej majzla,“ nabádal ho muž u okna.

Autobus se znovu rozjel.

„Co to znamená, dav?“ zeptala se úzkostlivě Maria. „To by mohlo být dvacet lidí, ale i tisíc. Mohl by to být vítací výbor, nebo rozzuřená lůza. Proč nám neřekl víc?“

George tušil, že za jejím podrážděním se skrývá strach.

Připomněl si matčina slova: „Jenom se bojím, že tě zabijou.“ Někteří lidé z jejich hnutí prohlašovali, že jsou připraveni pro věc svobody zemřít. George si nebyl jistý, jestli se chce stát mučedníkem. Je tu tolik jiných věcí, které chce dělat; jako třeba spát s Marií.

Chvilku poté vjeli do Annistonu, městečka stejného jako kdekoli na Jihu: nízké budovy, pravoúhlé ulice, prach a vedro. Silnice byla lemována lidmi jako při přehlídce. Mnozí byli vyšňoření, ženy v kloboucích a děti vydrhnuté do čista, bezpochyby právě po návštěvě kostela. „Co čekají, že uvidí, lidi s rohama?“ ušklíbl se George. „Tady nás máte, vážení, opravdové negry ze Severu, co chodí obutí a oblečení.“ Mluvil, jako by je oslovoval, třebaže ho mohla slyšet jen Maria. „Přišli jsme vám sebrat vaše zbraně a učit vás o komunismu. Kam chodí bílé dívky plavat?“

Maria se zahihňala. „Kdyby tě slyšeli, nepochopili by, že si děláš srandičky.“

On si ve skutečnosti legraci nedělal, spíš jako by sám sobě dodával odvahu. Pokoušel se nevšímat si křečí strachu ve svých útrobách.

Autobus odbočil na zastávku, která byla podivně opuštěná. Budovy vypadaly zavřené a zamčené. Georgeovi to připadalo strašidelné.

Řidič otevřel dveře autobusu.

George neviděl, odkud se dav vyrojil. Rázem byli všude kolem autobusu. Běloši, někteří v pracovním oblečení, jiní ve svátečním. V rukou svírali baseballové pálky, kovové trubky, železné řetězy. A všichni křičeli. Většinou to byl jen bezobsažný řev, ale George zaslechl i slova vyjadřující nenávist, včetně Sieg heil!

George se zvedl a jeho prvním popudem bylo zavřít dveře; ti dva muži, které Maria identifikovala jako policisty, však byli rychlejší a zabouchli je. Třeba tu jsou proto, aby nás chránili, pomyslel si George; nebo jen chrání sami sebe.

Rozhlédl se okny kolem dokola. Venku žádný policista nebyl. Jak je možné, že místní policie neví o ozbrojeném davu, který se shromáždí na autobusové zastávce? Musejí být spolčení s Ku-klux-klanem. Nic překvapivého.

Vteřinu poté muži zaútočili svými zbraněmi na autobus. Ozvala se děsivá kakofonie, jak se řetězy a páčidla začaly zakusovat do karosérie. Rozbilo se sklo a paní Jonesová vykřikla. Řidič nastartoval motor, ale jeden muž z davu si lehl před autobus. George si pomyslel, že ho řidič prostě přejede, ale autobus zůstal stát.

Oknem prolétl kámen a George pocítil ostrou bolest na tváři, jako by ho bodla včela. Zasáhl ho letící střep. Maria seděla u okna: byla v nebezpečí. George ji popadl za paži a přitáhl ji k sobě. „Klekni si do uličky!“ křikl.

Šklebící se muž s boxerem na prstech prostrčil ruku oknem vedle paní Jonesové. „Pojďte sem ke mně!“ zavolala Maria, stáhla ženu dolů a starostlivě ji objala.

Řev zesílil. „Komunisti!“ vřískali. „Srabi!“

„Přikrč se, Georgi!“ křikla Maria.

George se nemohl přimět, aby se před těmi výtržníky nějak hrbil.

Náhle rámus zeslábl. Bušení do boků autobusu ustalo a žádné další sklo se netříštilo. George spatřil policistu.

Už bylo načase, pomyslel si.

Policista lehce máchal obuškem a přitom se přátelsky bavil se šklebícím se mužem s boxerem.

Pak George uviděl další tři policisty. Utišili dav, ale k Georgeovu pobouření nic víc neudělali. Chovali se, jako by nebyl spáchán žádný trestný čin. S výtržníky si nenuceně povídali, zřejmě to byli jejich přátelé.

Oba dopravní policisté se vrátili na svá sedadla; vypadali zaraženě. George tušil, že jejich úkolem je špehovat Jezdce, nepočítali ovšem, že by se mohli stát obětí davového násilí. Postavit se na stranu Jezdců byli nuceni – v sebeobraně. Třeba se naučí dívat se na věci z jiné perspektivy.

Autobus se rozjel. George viděl čelním sklem, že jeden policista vybízí muže, aby ustoupili z cesty, a druhý dává máváním řidiči pokyn k jízdě. Po výjezdu ze zastávky předjelo autobus policejní vozidlo a vyvedlo ho na výpadovou cestu z města.

George se začal cítit líp. „Myslím, že jsme z toho venku,“ ulevil si.

Maria se zvedla z podlahy, zřejmě nezraněná. Z náprsní kapsičky Georgeova saka vytáhla kapesník a jemně mu otřela obličej. Na bílé bavlně ulpěla červená krev. „Je to ošklivý škrábanec,“ poznamenala.

„To přežiju.“

„Ale už nebudeš tak hezký.“

„Já jsem hezký?“

„Býval jsi, ovšem teď...“

Chvíle klidu netrvala dlouho. George se letmo ohlédl a spatřil za autobusem dlouhou řadů pickupů a osobních automobilů. Zřejmě byly plné řvoucích mužů. Zaúpěl. „Nejsme z toho venku,“ uvědomil si.

„Ve Washingtonu, než jsme nastoupili do autobusu, jsi mluvil s takovým bílým klukem,“ pohlédla na něj tázavě Maria.

„Joseph Hugo,“ odpověděl George. „Dělá práva na Harvardu. Proč?“

„Myslím, že jsem ho zahlédla v tom davu.“

„Josepha Huga? Ne. Ten je na naší straně. Určitě ses spletla.“ Ale Hugo je z Alabamy, vzpomněl si George.

„Má vypouklé modré oči.“

„Jestli byl v tom davu, tak by to znamenalo, že podporu občanských práv celou dobu předstíral... a špehoval nás. Nemůže být práskač.“

„Nemůže?“

George znovu pohlédl dozadu.

Policejní doprovod se na hranicích města otočil zpátky, ale ostatní vozidla nikoli.

Muži v autech řvali tak hlasitě, že je bylo slyšet i navzdory všem rámusícím motorům.

Za předměstími, na dlouhém osamělém úseku silnice číslo 202, předjely autobus dva vozy, pak zpomalily a donutily řidiče brzdit. Pokusil se je předjet, ale přejížděly ze strany na stranu a blokovaly cestu.

Cora Jonesová byla bílá v obličeji, celá se třásla a svírala kabelku jako záchranný pás. „Je mi líto, že jsme vás dostali do téhle situace, paní Jonesová,“ omluvil se George.

„Mně taky,“ odpověděla.

Auta před nimi konečně uhnula a autobus je předjel. Jenže martyrium ještě neskončilo: kolona vozů zůstávala stále za nimi. Pak George zaslechl povědomé rupnutí. Když autobus začal na silnici popojíždět ze strany na stranu, uvědomil si, že je to prasklá pneumatika. Řidič zpomalil a zastavil před nedalekým obchodem s potravinami. George si přečetl jméno: Forsyth a syn.

Řidič vyskočil. George zaslechl, jak se diví: „Dvě prasklý?“ Pak vešel do krámu, patrně telefonovat pro pomoc.

George byl napjatý jako struna. Jedna prasklá pneumatika, to je normální defekt; dvě, to je léčka.

A také ano, auta z kolony začala zastavovat a z nich vybíhala horda bělochů ve svátečním oblečení; řvali nadávky a máchali zbraněmi jako divoši na válečné stezce. Georgeovi se znovu sevřel žaludek, když viděl, jak běží k autobusu, sprosté obličeje zkřivené nenávistí; pochopil, proč se matčiny oči zalily slzami, když mluvila o bílých Jižanech.

Mladistvý chlapec v čele tlupy zvedl páčidlo a škodolibě roztříštil okno.

Další muž se pokusil vlézt do autobusu. Jeden ze dvou statných bílých pasažérů se postavil nad schody a vytáhl revolver; potvrdil tak Mariinu teorii, že to jsou tajní policisté. Vetřelec couvl a policista zamkl dveře.

George se polekal, že je to možná chyba. Co když se budou Jezdci potřebovat dostat rychle ven?

Muži venku začali autobus rozhoupávat, jako by ho chtěli převrátit, a pořád řvali: „Zabijte negry! Zabijte negry!“ Cestující ženy křičely strachem. Maria se přitiskla k Georgeovi tak, že by ho to nejspíš potěšilo, kdyby se nebál o život.

Viděl, že se venku objevili dva uniformovaní policisté, a zvedla se mu nálada. Rozzuřilo ho však, že nedělají nic, aby dav zkrotili. Pohlédl na dva policisty v civilu sedící v autobuse: tvářili se hloupě a vyděšeně. Ti uniformovaní očividně o svých kolezích v civilu nevědí. Alabamská dopravní policie je evidentně nejen rasistická, ale i dezorganizovaná.

George pátral kolem sebe po něčem, co by mohl použít nebo udělat na Mariinu a svoji ochranu. Vyskočit z autobusu a utíkat? Lehnout si na podlahu? Vytrhnout policistovi revolver a zastřelit pár bělochů? Každá možnost mu připadala horší, než když neudělá nic.

Zuřivě hleděl na ty dva dopravní policisty venku, kteří přihlížejí, jako by se nic nedělo. Proboha, vždyť jsou policisti! Co si myslí? Jestliže neprosazují zákon, jakým právem nosí tuhle uniformu?

Pak spatřil Josepha Huga. Mýlka byla vyloučená: tyhle vyvalené modré oči George dobře zná. Hugo přistoupil k jednomu z policistů a cosi mu řekl, pak se oba rozesmáli.

Je to práskač.

Jestli odtud vyváznu se zdravou kůží, tu krysu to bude mrzet.

Muži venku pokřikovali na Jezdce, ať vystoupí z autobusu. „Pojďte sem a schytáte, co vám patří, milovníci negrů!“ zaslechl George a bylo mu jasné, že v autobuse je to pro něj bezpečnější.

Jenže ne na dlouho.

Jeden z pořvávajících mužů se vrátil k autu a otevřel zavazadlový prostor; teď přibíhal zpátky k autobusu s něčím hořícím v ruce. Roztříštěným oknem vhodil planoucí balíček dovnitř. Pár vteřin poté balíček vybuchl v oblaku šedého dýmu. Nebyla to však jen dýmovnice. Podpálilo to čalounění a ve chvilce začal cestující dusit hustý černý kouř. „Nejde vpředu pustit čerstvý vzduch?“ vykřikla nějaká žena.

„Upalte negry!“ ozývalo se venku. „Usmažte je!“

Všichni se snažili dostat ke dveřím. Ulička se ucpala lidmi lapajícími po dechu. Někteří se tlačili dopředu, ale nešlo to. „Vystupte z autobusu!“ vykřikl George. „Všichni ven!“

„Dveře nejdou otevřít!“ křikl kdosi zpředu.

George si připomněl, že policista s revolverem dveře zamkl, aby dav nevnikl dovnitř. „Budeme muset vyskákat okny!“ vyzval všechny. „Pojďte!“

Stoupl si na sedadlo a vykopl zbytky skla z okna. Pak si stáhl sako a obalil jím spodní rám okna, aby vytvořil aspoň malou ochranu před zbývajícími střepy.

Maria bezmocně kašlala. „Půjdu napřed a chytím tě, až skočíš,“ řekl George. Pro udržení rovnováhy se přidržel opěradla, skrčil se, stoupl si do okna a skočil. Zaslechl, jak se mu o něco roztrhla košile, ale žádnou bolest necítil, a tak usoudil, že unikl bez zranění. Dopadl do trávy u silnice. Dav od hořícího autobusu ve strachu ustoupil. George se otočil a zvedl paže k Marii. „Prolez tím jako já!“ zavolal.

Ve srovnání s jeho šněrovacími polobotkami byly její lodičky tenoučké; když spatřil její malou nohu na okenním rámu, byl rád, že sako obětoval. Maria byla menší než on, ale ženská postava ji dělala širší. Cukl sebou, když bokem škrtla o střep, ale šaty se jí neroztrhly a okamžik poté mu dopadla do náručí.

Udržel ji lehce. Nevážila moc a George byl v dobré kondici. Postavil ji na zem, ale Maria klesla na kolena a lapala po vzduchu.

Rozhlédl se kolem sebe. Násilníci si stále udržovali odstup. Nakoukl do autobusu. Cora Jonesová stála v uličce, kašlala, točila se pořád dokola, příliš šokovaná a zmatená, než aby se dokázala zachránit. „Coro, pojďte sem!“ zakřičel. Zaslechla své jméno a pohlédla na něj. „Vylezte oknem jako my!“ volal. „Pomůžu vám!“ Zdálo se, že rozumí. S námahou si stoupla na sedadlo a stále svírala kabelku. Pohlédla na ostré střepy čouhající z okenního rámu a zaváhala; měla však tlustý plášť a zřejmě usoudila, že je lépe riskovat pořezání než udušení. Postavila jednu nohu na rám. George prostrčil ruce oknem, popadl ji za paži a zatáhl. Roztrhla si plášť, ale nic si neudělala a George ji pevně uchopil a postavil na zem. Odklopýtala stranou a domáhala se vody.

„Musíme pryč od autobusu!“ křikl na Marii. „Může vybuchnout palivová nádrž.“ Jenže Marii sužoval takový kašel, že zřejmě nedokázala jít. Jednou paží ji objal pod zády a druhou ji zvedl pod koleny. Odnášel ji k obchodu s potravinami, a když si myslel, že jsou v bezpečné vzdálenosti, opět ji postavil na zem.

Pohlédl zpátky a viděl, že se autobus nyní rychle vyprazdňuje. Dveře se konečně otevřely a lidé jimi klopýtali ven, zatímco další vyskakovali z oken.

Plameny se zvětšovaly. Když se poslední cestující dostali ven, vnitřek vozidla se proměnil v pec. George uslyšel, jak někdo křikl cosi o palivové nádrži, a z davu se začalo ozývat vystrašené varování: „Vybouchne nádrž! Vybouchne nádrž!“ Všichni se krčili a couvali. Pak zaznělo hluboké zadunění, vyšlehl divoký plamen a vozidlo se otřáslo výbuchem.

George si byl dost jistý, že uvnitř nikdo nezůstal. Aspoň nikdo není mrtvý – zatím, pomyslel si.

Zdálo se, že detonace nasytila hlad davu po násilí. Stáli kolem a sledovali, jak autobus hoří.

Před potravinářským obchodem se shlukla skupina lidí, zřejmě místních. Mnozí povzbuzovali útočný dav, ale z domu vyšla dívka s vědrem vody a plastovými pohárky. Dala napít paní Jonesové, pak přistoupila k Marii; ta vděčně vypila celý pohárek a požádala o další.

Přiblížil se starostlivě se tvářící bílý mladík. Měl krysí obličej, čelo a brada ustupovaly od špičatého nosu a zaječích zubů, napomádované červenohnědé vlasy měl ulízané dozadu. „Jak je, zlato?“ zeptal se Marie. Cosi však skrýval, a když Maria začala odpovídat, zvedl vysoko do vzduchu páčidlo, aby ji udeřil do hlavy. George vymrštil ruku, aby Marii ochránil, a páčidlo tvrdě dopadlo na jeho levé předloktí. Bolest byla strašlivá a George zařval. Muž zvedl páčidlo znovu. George se navzdory zraněné paži vrhl dopředu a pravým ramenem narazil do muže tak silně, že ten odlétl.

George se vrátil k Marii a zahlédl, jak se na něj z davu rozbíhají tři další, zřejmě aby pomstili krysího kamaráda. Georgeova úvaha, že rasisti už svůj hlad po násilí nasytili, byla předčasná.

Byl zvyklý se bít. Jako student nižších ročníků byl v harvardském zápasnickém týmu a ve vyšších ročnících už působil v týmu jako trenér. Jenže tohle nebude férový zápas podle pravidel. A on má jen jednu zdravou paži.

Na druhou stranu, George chodil do základní školy v jedné washingtonské chudinské čtvrti a věděl leccos i o neférových rvačkách.

Šli na ně tři vedle sebe, proto uhnul stranou. Nejenže je tím odvedl od Marie, ale otočil je tak, že nyní postupovali v řadě za sebou.

První muž na něj divoce roztočil železný řetěz.

George odskočil zpátky a řetěz ho minul. Setrvačná energie vychýlila muže z rovnováhy. Jak zavrávoral, George mu kopnutím podrazil nohy a muž se svalil na zem. Řetěz mu vypadl z ruky.

Druhý muž klopýtl přes prvního. George proti němu vykročil, otočil se zády a udeřil ho pravým loktem do obličeje; doufal, že mu vykloubí sanici. Muž přiškrceně vykřikl, padl na zem a upustil montážní páku.

Třetí muž se zastavil, náhle dostal strach. George k němu přikročil a udeřil ho vší silou pěstí do obličeje. Georgeova pěst zasáhla muže přímo do nosu. Kosti zakřupaly, vytryskla krev a muž vykřikl v strašlivých mukách. George v životě nepocítil z žádného svého úderu takové uspokojení jako teď. K čertu s Gándhím, pomyslel si.

Zazněly dva výstřely. Všichni rázem přerušili svou činnost, ať už dělali cokoli, a ohlédli se ke zdroji ohlušujících ran. Jeden z uniformovaných policistů držel vysoko nad hlavou revolver. „Tak dost, chlapci, konec zábavy,“ řekl. „Jde se odtud.“

George se rozlítil. Zábava? Ten policajt byl svědkem pokusu o vraždu, a on tomu říká zábava? George začínal rozumět, že policejní uniforma v Alabamě moc neznamená.

Dav se vrátil k autům. George si rozhněvaně všiml, že nikdo ze čtyř přítomných policistů se neobtěžoval, aby zapsal některou poznávací značku. Ani žádné jméno, i když patrně stejně všechny znali.

Joseph Hugo zmizel.

V troskách autobusu se ozval další výbuch a George vytušil, že tam musela být rezervní palivová nádrž; v tuto chvíli však nikdo nebyl natolik blízko, aby ho to ohrozilo. Pak se zdálo, že oheň už sám dohoří.

Několik lidí leželo na zemi, mnozí stále ještě lapali po dechu, protože se nadýchali kouře. Jiní krváceli z různých poranění. Někteří byli Jezdci, někteří normální pasažéři, černí i bílí. George sám si svíral pravou rukou levou paži, přidržoval ji u boku, aby se pokud možno nehýbala, protože každý pohyb mu působil trýznivou bolest. Čtyři muži, se kterými se zapletl, se navzájem podpírali a belhali zpátky k autům.

Podařilo se mu dojít k policistům. „Potřebujeme sanitku,“ požádal. „Možná dvě.“

Mladší z uniformovaných policistů se na něj zlostně zadíval. „Cože?“

„Tihle lidé potřebují lékařskou pomoc,“ naléhal George. „Zavolejte sanitku!“

Muž vypadal zuřivě a George si uvědomil, že udělal chybu, když řekl bělochovi, co má dělat. Starší z policistů však kolegu chlácholil: „Nech to plavat! Nech to plavat!“ Pak se obrátil k Georgeovi. „Sanitka už jede, chlapče.“

Pár minut nato dorazila sanitka velikosti menšího autobusu a Jezdci si začali navzájem pomáhat do ní nastoupit. Jenže když se přiblížili George a Maria, šofér prohlásil: „Vy ne.“

George na něj nevěřícně pohlédl. „Cože?“

„Tohle je sanitka pro bílý,“ vysvětlil mu šofér. „Ta není pro negry.“

„Co to sakra melete?“

„Nedržkuj, mladej.“

Jeden z bílých Jezdců, který už nastoupil, opět vyšel ven. „Musíte odvézt do nemocnice všechny,“ řekl řidiči. „Černé i bílé.“

„Tohle není sanitka pro negry,“ vrčel paličatě šofér.

„Bez našich přátel nepojedeme.“ Po těchto slovech začali bílí Jezdci jeden za druhým ze sanitky vystupovat.

Řidič zkoprněl. Bude vypadat jako trouba, jestliže se vrátí bez pacientů, tušil George.

Přistoupil starší z policistů. „Radši je vem, Royi,“ zabručel.

„Když myslíš,“ pokrčil rameny šofér.

George a Maria nastoupili do sanitky.

Když odjížděli, George se ohlédl za autobusem. Zbyl z něj jen závan kouře a zčernalý vrak s řadou ohořelých stropních vzpěr, trčících jako žebra mučedníka upáleného u kůlu.

KAPITOLA PÁTÁ

Táňa Dvorkinová opustila Jakutsk na východní Sibiři – nejstudenější město na světě – hned po časné snídani. Do Moskvy vzdálené něco přes pět tisíc kilometrů letěla tupolevem TU-16 sovětského vojenského letectva. Kabina byla upravená pro dvanáct příslušníků vojenského personálu a návrhář nijak nehýřil časem při úvahách o jejich pohodlí: sedadla byla z hliníku a odhlučnění žádné. Cesta trvala osm hodin s jedním mezipřistáním kvůli doplnění paliva. Protože Moskva je šest hodin pozadu oproti Jakutsku, dorazila Táňa v době vhodné pro další snídani.

V Moskvě bylo léto, a ona měla na sobě těžký kabát a kožešinovou čepici. Odjela taxíkem do vládního činžovního domu vyhrazeného pro privilegovanou moskevskou elitu. Měla společný byt s matkou Aňou a svým dvojčetem Dmitrijem, zvaným Dimka. Byl to velký třípokojový byt, třebaže matka říkala, že je prostorný jen podle sovětských měřítek: berlínský byt, kde žila jako dítě, když dědeček Grigorij pracoval jako diplomat, byl mnohem okázalejší.

Dnes ráno vládlo v bytě ticho a prázdnota: matka i Dimka už odešli do práce. Jejich kabáty visely v předsíni na hřebíkách, které tam natloukl Tánin otec před čtvrt stoletím: Dimkův černý pršiplášť a matčin hnědý tvídový plášť zůstaly za teplého počasí doma. Táňa pověsila svůj kabát vedle nich a kufřík strčila do svého pokoje. Nečekala, že bude někdo doma, ale přesto pocítila lítost, že tu matka není a neudělá jí čaj, a že si ani Dimka neposlechne, jaká dobrodružství zažila na Sibiři. Napadlo ji, že se zajde podívat na dědečka s babičkou – Grigorije a Katěrinu Peškovovy –, kteří bydlí na jiném patře v tomtéž domě, vzápětí však usoudila, že vlastně nemá čas.

Osprchovala se a převlékla a pak odjela autobusem do ústředí TASS, sovětské tiskové agentury. Byla jedním z tisíce redaktorů pracujících v této agentuře, ale jen málokterý z nich cestuje letouny vojenského letectva. Táňa byla vycházející hvězda, dokázala psát živé a zajímavé články, které se líbily mladým lidem, a přitom se držela stranické linie. Mělo to své výhody i nevýhody: často dostávala obtížné, ostře sledované úkoly.

V závodní jídelně snědla talíř pohankové kaše s kysanou smetanou a potom se odebrala do článkové redakce, kde pracovala. Třebaže byla hvězda, svou vlastní pracovnu si ještě nezasloužila. Pozdravila se s kolegy, sedla ke stolu, zastrčila do psacího stroje čisté listy papíru proložené kopíráky a začala psát.

Za letu to příliš házelo, nemohla si proto dělat ani poznámky, ale aspoň si články promýšlela; nyní byla schopná plynule psát a jen kvůli detailům občas nahlédla do zápisníku. Jejím úkolem bylo povzbudit mladé sovětské rodiny, aby se stěhovaly na Sibiř za prací v prudce rostoucím důlním a ropném průmyslu: nikterak snadné zadání. Vězeňské lágry poskytovaly spoustu nekvalifikovaných pracovníků, ale region potřeboval geology, inženýry, zeměměřiče, architekty, chemiky a řídicí pracovníky. Táňa však ve svém článku vynechala muže a psala o jejich manželkách. Začala mladou atraktivní matkou jménem Klára, která mluvila s nadšením a humorem o tom, jak se vyrovnává se životem při teplotách pod bodem mrazu.

Během dopoledne si Tánin vydávající redaktor Daniil Antonov vyzvedl popsané listy z její přihrádky na stole a pustil se do čtení. Byl to malý muž s laskavým vystupováním, v novinářském světě něco neobvyklého. „Tohle je skvělé,“ prohodil po chvíli. „Kdy můžu dostat zbytek?“

„Píšu tak rychle, jak umím.“

Neodcházel. „Když jsi byla na Sibiři, nezaslechla jsi něco o Ustinu Bodianovi?“ Bodian byl operní pěvec přistižený při pašování dvou výtisků Doktora Živaga, které dostal při koncertním turné v Itálii. Nyní byl v pracovním táboře.

Táně se z pocitu viny rozbušilo srdce. Nepodezírá ji Daniil? Na to, že je muž, má neobyčejnou intuici. „Ne,“ zalhala. „Proč se ptáš? Něco jsi slyšel?“

„Neslyšel.“ Daniil se vrátil ke svému psacímu stolu.

Táňa už skoro dopsala třetí článek, když se u jejího stolu zastavil Pjotr Opotkin a s cigaretou přilepenou na rtu začal číst její text. Opotkin, zavalitý muž se špatnou pletí, byl šéfredaktor článkové redakce. Na rozdíl od Daniila nebyl zkušený novinář, ale dosazený politický komisař. Měl za úkol zajistit, že vydávané materiály nebudou porušovat kremelské směrnice, a jeho jedinou kvalifikací pro tuto práci byla rigidní ortodoxnost.

Přečetl prvních několik stránek Tánina textu. „Říkal jsem ti, abys nepsala o počasí,“ vytkl jí. Pocházel z vesnice severně od Moskvy a stále se nezbavil severoruského přízvuku.

Táňa si povzdechla. „Pjotře, tenhle seriál je o Sibiři. Lidi už vědí, že je tam zima. Nikdo se nedá oblafnout.“

„Ale tohle je celé o počasí.“

„Je to o tom, jak důvtipná mladá žena z Moskvy vychovává své děti v náročných podmínkách – a zažívá přitom velké dobrodružství.“

K rozhovoru se připojil Daniil. „Má pravdu, Pjotře,“ podpořil ji. „Jestliže se vyhneme zmínce o počasí, lidi poznají, že ten článek je hovadina, a neuvěří z něj ani slovu.“

„Mně se to nelíbí,“ paličatě si vedl svou Opatkin.

„Musíš uznat,“ naléhal Daniil dál, „že to Táňa napsala tak, že je to povzbuzující.“

Opotkin se tvářil zamyšleně. „Možná máš pravdu,“ přikývl a pustil papíry zpátky do přihrádky. „V sobotu večer je u nás doma večírek,“ řekl Táně. „Dcera promovala na vysoké. Nechtěli byste s bratrem přijít?“

Opotkin byl neúspěšný kariérista, který pořádal trýznivě nudné večírky. Táňa věděla, že může mluvit i za bratra. „Já bych strašně ráda a Dimka určitě taky, ale matka má narozeniny. Je mi to hrozně líto.“

Opotkin vypadal uraženě. „Velká škoda,“ řekl a šel dál.

„Matka narozeniny nemá, že ne?“ zeptal se Daniil, když byl šéfredaktor mimo doslech.

„Ne.“

„On si to zjistí.“

„Pak si uvědomí, že jsem se zdvořile vymluvila, protože jsem nechtěla jít.“

„Měla bys na jeho večírky chodit.“

Táňa se nechtěla přít. Měla na mysli důležitější věci. Potřebuje napsat tyhle články, vypadnout odsud a zachránit život Ustinu Bodianovi. Jenže Daniil byl dobrý nadřízený a měl liberální názory, a tak potlačila netrpělivost. „Pjotrovi je úplně jedno, jestli na jeho večírku jsem nebo nejsem,“ vysvětlila mu. „Chce tam mého bratra, protože Dimka pracuje u Chruščova.“ Táňa byla zvyklá na lidi, kteří se s ní snaží spřátelit kvůli její vlivné rodině. Zesnulý otec býval plukovník KGB, tajné policie, a strýc Voloďa je pracovník výzvědné služby Rudé armády v hodnosti generála.

Daniil v sobě měl novinářskou houževnatost. „Pjotr nám ustoupil ohledně těch sibiřských článků. Měla bys projevit vděčnost.“

„Já jeho večírky nenávidím. Kamarádi se mu tam vždycky namažou pod obraz a pak si navzájem ohmatávají manželky.“

„Nechci, aby na tebe nevražil.“

„Proč by to dělal?“

„Jsi moc přitažlivá.“ Daniil se ji nepokoušel balit. Žil s přítelem a Táňa si byla jistá, že patří k těm mužům, které ženy nepřitahují. Mluvil věcně. „Krásná, talentovaná a – co je nejhorší – mladá. Pro Pjotra by nebylo těžké tě nenávidět. Zkus to s ním ještě trochu.“ Daniil se odporoučel.

Táňa si uvědomila, že má patrně pravdu, ale rozhodla se, že o tom bude přemýšlet později, a znovu zaměřila pozornost k psacímu stroji.

V poledne si přinesla ze závodní jídelny bramborový salát s nakládaným sleděm a najedla se u psacího stolu.

Krátce poté dokončila třetí článek. Předala listy papíru Daniilovi. „Jdu se domů vyspat,“ oznámila mu. „Prosím tě, nevolej.“

„Dobrá práce,“ přikývl. „Hezké sny.“

Strčila zápisník do tašky přes rameno a vyšla z budovy.

Nyní se musí ujistit, že ji nikdo nesleduje. Byla unavená a to znamená, že může dělat hloupé chyby. Měla obavy.

Prošla kolem zastávky autobusů, pokračovala ještě o několik bloků dál k předchozí zastávce a tam nastoupila. Nedávalo to žádný smysl, tudíž kdyby to udělal někdo jiný, pak by to znamenalo, že ji sleduje.

Nikdo to neudělal.

Vystoupila poblíž majestátního předrevolučního paláce, nyní přeměněného v činžovní dům. Obešla blok, ale zdálo se, že dům nikdo nehlídá. Nervózně to udělala pro jistotu ještě jednou. Pak vešla do potemnělé haly a vystoupala po popraskaných mramorových schodech k bytu Vasilije Jenkova.

Když strkala klíč do zámku, dveře se otevřely a v nich stála štíhlá, asi osmnáctiletá blondýna. Vasilij byl za ní. Táňa v duchu zaklela. Bylo příliš pozdě, než aby mohla utéct nebo předstírat, že jde do jiného bytu.

Blondýna upřela na Táňu tvrdý hodnotící pohled, který zahrnul její účes, postavu i oblečení. Potom políbila Vasilije na ústa, ještě jednou na Táňu vítězně pohlédla a vydala se po schodech dolů.

Vasilijovi bylo třicet a dívky měl rád mladé. Podléhaly mu, protože byl vysoký a elegantní, měl hezky řezané rysy, husté černé vlasy – vždycky trochu moc dlouhé – a vlahé hnědé oči s vyzývavým pohledem. Táňa ho obdivovala ze zcela jiných důvodů: protože byl chytrý, statečný a prvotřídně psal.

Vešla do jeho pracovny a odložila tašku na židli. Vasilij pracoval jako rozhlasový dramaturg a byl od přírody nepořádný člověk. Psací stůl měl poházený papíry, na zemi se povalovaly štosy knih. Zřejmě pracoval na rozhlasové adaptaci hry Maxima Gorkého Měšťáci. Jeho šedivá kočka Mademoiselle spala na pohovce. Táňa ji odstrčila a posadila se. „Co to bylo za děvku?“ zeptala se.

„To byla moje máma.“

Táňa se navzdory svému naštvání zasmála.

„Je mi líto, že tu byla,“ omluvil se Vasilij, ačkoli kvůli tomu nijak moc smutně nevypadal.

„Věděl jsi, že dneska přijdu.“

„Myslel jsem, že se stavíš později.“

„Viděla můj obličej. Nikdo nemá vědět, že je mezi tebou a mnou nějaká spojitost.“

„Pracuje jako prodavačka v GUMu. Jmenuje se Varvara. Žádné podezření mít nebude.“

„Vasiliji, prosím tě, ať se to už víckrát neopakuje. To, co děláme, je nebezpečné až dost. Neměli bychom zbytečně riskovat. S puberťačkama se můžeš válet kterýkoli jiný den.“

„Máš pravdu, už se to nestane. Udělám trochu čaje. Vypadáš unaveně.“ Vasilij přistoupil k samovaru.

„Já jsem unavená. Ale Ustin Bodian umírá.“

„K čertu. Na co?“

„Zápal plic.“

Táňa neznala Bodiana osobně, ale než se dostal do průšvihu, dělala s ním interview. Nejenže měl mimořádný talent, ale také to byl vřelý a laskavý člověk. Jako sovětský umělec obdivovaný na celém světě žil velice privilegovaně, ale stále se dokázal veřejně rozhorlit, když se děla nespravedlnost lidem, kteří nebyli tak šťastní jako on – a proto ho poslali na Sibiř.

„Pořád ho nutí pracovat?“ zeptal se Vasilij.

Táňa zavrtěla hlavou. „Pracovat nemůže. Ale do nemocnice ho nepošlou. Celé dny jen leží na kavalci a je mu čím dál hůř.“

„Viděla jsi ho?“

„To sakra ne. Dost nebezpečné bylo už to, že jsem se na něj vyptávala. Kdybych šla do toho lágru, tak by si mě tam nechali.“

Vasilij jí podal čaj a cukr. „Dostává se mu vůbec nějaké lékařské péče?“

„Ne “

„Máš představu, jak dlouho může takhle žít?“

Táňa zavrtěla hlavou. „Teď víš všechno, co vím já.“

„Tuhle zprávu musíme rozšířit.“

Táňa souhlasila. „Jediný způsob, jak mu zachránit život, je obeznámit veřejnost s jeho nemocí a doufat, že vláda projeví tolik slušnosti, aby se zastyděla.“

„Připravíme zvláštní vydání?“

„Ano,“ přikývla Táňa. „Hned teď.“

Vasilij a Táňa spolu vydávali ilegální zpravodajskou tiskovinu zvanou Disent. Přinášeli v ní zprávy o cenzuře, demonstracích, soudních procesech a politických vězních. Ve své pracovně v Rádiu Moskva měl Vasilij svůj vlastní blánový rozmnožovací stroj, normálně používaný pro vytváření většího počtu kopií scénářů. Potají vytiskl vždycky padesát kopií každého exempláře Disentu. Většina lidí, kteří ho dostali, vyrobila další kopie na svých psacích strojích nebo text dokonce opsala rukou a oběh se rychle šířil. Tento svépomocný vydavatelský systém se rusky nazýval samizdat a byl velmi často využívaný: takhle se rozšiřovaly celé romány.

„Napíšu to.“ Táňa šla ke skříni a vytáhla z ní velkou kartonovou krabici se suchým krmivem pro kočky. Zašmátrala v granulích a nahmatala zabalený psací stroj. Tento stroj používali pro Disent.

Psaní na stroji bylo stejně individuální jako psaní rukou. Každý stroj měl své charakteristické znaky. Písmena nikdy nebyla dokonale vyrovnaná: některá byla maličko výš, některá mimo střed. Jednotlivá písmena bývala výrazně opotřebovaná nebo poškozená. Policejní experti tak dokázali přiřadit psací stroj k jeho produktu. Kdyby se Disent psal na stejném stroji jako Vasilijovy scénáře, mohl by si toho někdo povšimnout. Vasilij proto ukradl starý psací stroj v technickém oddělení, přinesl ho domů a zahrabal do kočičího krmiva, aby ho tu nikdo nezahlédl. Při důkladné prohlídce by ho našli, ovšem pokud by mělo k důkladné prohlídce dojít, znamenalo by to, že je Vasilij už stejně vyřízený.

V krabici byly také speciální blány používané v rozmnožovacím stroji. V psacím stroji nebyla páska: písmena prorážela papír a lihový cyklostyl pak do dírek ve tvaru písmen vpravoval inkoust.

Táňa napsala zprávu o Bodianovi s tím, že první tajemník Nikita Chruščov ponese osobní zodpovědnost, jestliže jeden z nejslavnějších tenorů Sovětského svazu zemře ve vězeňském lágru. Zrekapitulovala hlavní body z procesu s Bodianem obviněným z protisovětské činnosti a citovala jeho vášnivé vystoupení na obranu umělecké svobody. Aby od sebe odvedla podezření, klamně přiřkla informaci o Bodianově nemoci imaginárnímu milovníku opery z řad členů KGB.

Když byla hotová, podala Vasilijovi dvě rozmnožovací blány. „Udělala jsem to stručné,“ řekla.

„Stručnost je sestra talentu. To řekl Čechov.“ Pomalu si text přečetl, pak souhlasně přikývl. „Hned zajdu do rádia a vyrobím kopie,“ navrhl. „Pak je můžeme vzít na náměstí Majakovského.“

Táňu to nepřekvapilo, ale byla trochu nesvá. „Je to bezpečné?“

„Ovšemže ne. Je to kulturní akce, která není oficiálně organizovaná. Proto vyhovuje našemu účelu.“

Mladí Moskvané se před několika měsíci začali neformálně scházet u sochy bolševického básníka Vladimira Majakovského. Někteří tu předčítali své básně a přitahovali stále víc lidí. Zrodil se nepřetržitý festival poezie a některá z děl deklamovaných z podstavce pomníku byla nepřímo kritická k režimu.

Takový jev by za Stalina trval deset minut, ale Chruščov byl reformátor. Jeho program zahrnoval omezený stupeň kulturní tolerance a zatím nikdo proti předčítání poezie nezakročil. Jenže liberalizace postupovala vždy dva kroky vpřed, jeden vzad. Tánin bratr říkal, že to závisí na tom, jestli se Chruščovovi daří a cítí se politicky silný, nebo jestli trpí dílčími prohrami a bojí se puče konzervativních nepřátel uvnitř Kremlu. Ať už byl důvod jakýkoli, předvídat, co úřady udělají, nebylo možné.

Táňa byla příliš unavená, než aby na tohle myslela, a tušila, že kterékoli alternativní místo by bylo stejně nebezpečné. „Než se vrátíš z rozhlasu, zdřímnu si.“

Zamířila do ložnice. Postel byla uválená: nepochybovala, že Vasilij a Varvara strávili ráno v posteli. Přetáhla přes postel přehoz, zula si boty a lehla si.

Tělo měla unavené, ale mysl stále pracovala. Táňa se bála, ale na náměstí Majakovského přesto chtěla jít. Disent byla významná tiskovina navzdory amatérské výrobě a malému rozšíření. Prokazoval, že komunistický režim není všemocný. Připomínal, že disidenti nejsou osamocení. Náboženští představitelé bojující proti perzekuci se dočetli o folkových zpěvácích zatčených kvůli jejich protestsongům a naopak. Disident se necítil jako osamělý hlas v monolitické společnosti, uvědomoval si, že je součástí mohutné sítě tisíců lidí, kteří si přejí mít jinou a lepší vládu.

A to by mohlo pomoci zachránit Ustinu Bodianovi život.

Nakonec Táňa usnula.

Probudilo ji pohlazení po tváři. Otevřela oči a spatřila Vasilije nataženého vedle ní. „Úplně jsem ztratila pojem o světě,“ řekla.

„V mojí posteli.“

Zvedla se do sedu. „Je mi dvaadvacet – moc na to, abych tě mohla zajímat.“

„Pro tebe udělám výjimku.“

„Až budu chtít do nějakého harému, dám ti vědět.“

„Pro tebe bych se všech ostatních vzdal.“

„Sakra, to že bys udělal?“

„Fakt, udělal.“

„Možná na pět minut.“

„Navždy.“

„Zaokrouhli to na šest měsíců a já to uvážím.“

„Cože, šest měsíců?“

„Vidíš? Jestli se nedokážeš chovat počestně půl roku, jak můžeš slibovat navždy? Kolik je k čertu hodin?“

„Spala jsi celé odpoledne. Nevstávej. Já se jen svléknu a v tu ránu jsem u tebe v posteli.“

Táňa se postavila. „Musíme hned jít.“

Vasilij to vzdal. Patrně to nemyslel vážně, ale dělat mladým ženám takové návrhy považoval za svou povinnost. Když ji teď splnil, rychle na ni zapomene, aspoň na čas. Podal jí balíček asi pětadvaceti listů papíru, potištěného po obou stranách mírně rozmazaným písmem: výtisky nového vydání Disentu. Navzdory pěknému počasí si uvázal kolem krku červenou šálu. Vypadal tak jako umělec. „Tak pojďme,“ vyzval Táňu.

Táňa ho nechala čekat a odebrala se do koupelny. Ze zrcadla na ni hleděly pronikavé modré oči rámované světle plavými vlasy, které měla krátce sestřižené jako kluk. Nasadila si sluneční brýle, aby oči skryla, a přes vlasy si uvázala nenápadný hnědý šátek. Teď vypadala jako každá jiná mladší žena.

Šla do kuchyně a bez ohledu na Vasilijovo netrpělivé podupávání si natočila sklenici vody z vodovodu. Celou ji vypila. „Hotovo,“ oznámila.

Došli na stanici metra. Souprava byla přeplněná lidmi, kteří se po práci vraceli domů. Táňa s Vasilijem jeli na stanici Majakovského na lince Kolcevaja. Nezdrží se tam dlouho: jakmile rozdají všech padesát výtisků Disentu, odejdou. „Kdyby byl nějaký průšvih,“ připomněl Vasilij, „pamatuj, že my dva se neznáme.“ Rozešli se a nahoru na ulici vystoupali každý sám s minutovým odstupem. Slunce už stálo nízko a letní den se ochlazoval.

Vladimir Majakovskij byl básník mezinárodního formátu a zároveň bolševik; Sovětský svaz na něj byl hrdý. Jeho hrdinská sedmimetrová socha se tyčila uprostřed náměstí pojmenovaného po něm. Na trávníku se hemžilo několik stovek lidí, většinou mladých. Jejich oblečení – džíny a roláky – matně připomínalo západní módu. Chlapec s kšiltovkou prodával svůj román na průklepovém papíru s proraženými dírkami, jimiž byl provlečen stahovací provázek. Román se nazýval Od něčeho \ ničemu. Dlouhovlasá dívka nesla kytaru, ale hrát na ni se nepokoušela: možná to byl módní doplněk, jako kabelka. Stál tu jen jeden uniformovaný policista, ale tajní policisté byli komicky nápadní – aby skryli zbraň, měli na sobě i v tomto příjemném počasí kožené bundy. Táňa se však jejich očím vyhýbala: ty tak legrační nebyly.

Lidé se u pomníku střídali a každý přednesl jednu či dvě básně. Většinou to byli muži, ale našla se i hrstka žen. Chlapec s rošťáckým úsměvem přednesl báseň o neohrabaném hospodáři, který se snaží nahnat do kupy hejno hus, což dav rychle pochopil jako metaforické zpodobení komunistické strany organizující národ. Všichni po chvilce řvali smíchy – s výjimkou mužů z KGB, ti vypadali jenom zmateně.

Táňa nenápadně procházela davem, na půl ucha poslouchala báseň o úzkosti dospívajícího chlapce napsanou ve futuristickém stylu Majakovského a občas vytáhla list papíru a diskrétně ho strčila komukoli, kdo vypadal přátelsky. Koutkem oka sledovala Vasilije, rozdával tiskovinu stejně jako ona. Vzápětí zaslechla vyděšené výkřiky, jak si znepokojení lidé začali povídat o Bodianovi: v takovém davu, jako je tento, ho většina lidí znala a vědí, proč byl uvězněn. Rozdávala listy papíru co nejrychleji, aby se jich zbavila dřív, než policie dostane hlášku o tom, co se tu děje.

Muž s krátkými vlasy, který vypadal jako bývalý voják, předstoupil před shromážděné, a místo aby recitoval báseň, začal číst Tánin článek o Bodianovi. Táňa měla radost: zpráva se šíří rychleji, než doufala. Když muž dospěl k pasáži o tom, že Bodianovi není poskytována lékařská péče, ozvaly se pobouřené výkřiky. Muži v kožených bundách si však všimli změněné atmosféry a vypadali ostražitěji. Zahlédla, jak jeden z nich mluví naléhavým tónem do příruční vysílačky.

Zbývalo jí posledních pět listů a ty už jí propalovaly díru do kapsy.

Tajní policisté postávali na okraji davu, ale nyní se vmísili mezi lidi a směřovali k řečníkovi. Když se přibližovali, muž vzdorně mával výtiskem Disentu a křičel o Bodianovi. Někteří z posluchačů zaplnili podstavec sochy a pro policii bylo obtížné se tam dostat. Muži z KGB na to zareagovali hrubostí: prodírali se bezohledně dopředu. Takhle začínaly pouliční nepokoje. Táňa nervózně couvala k okraji davu. Zbýval jí poslední list. Pustila ho na zem.

Náhle dorazilo šest uniformovaných policistů. Táňa s obavami přemýšlela, kde se tu najednou vzali; pohlédla přes ulici na nejbližší budovu a viděla, jak z jejích dveří vybíhají další: museli se tam ukrývat a čekat pro případ, že by jich bylo zapotřebí. Teď vytáhli obušky, vnikli do davu a tloukli lidi hlava nehlava. Táňa zahlédla, jak se Vasilij otáčí a odchází. Prodíral se davem, jak nejrychleji to šlo, a ona udělala totéž. Pak do ní vrazil zpanikařený mladík a ona upadla na zem.

Chvíli ležela omráčená. Když se vzpamatovala, spatřila další prchající lidi. Zvedla se na kolena, ale měla závrať. Někdo přes ni zakopl a znovu ji srazil na zem. Paktu náhle byl Vasilij, popadl ji oběma rukama a vytáhl ji na nohy. Na okamžik pocítila překvapení: neočekávala by, že bude riskovat vlastní bezpečí, aby jí pomohl.

Potom policista udeřil Vasilije obuškem do hlavy a ten se sesul na zem. Policista poklekl, stáhl Vasilijovi paže za záda a rychlými zkušenými pohyby mu nasadil pouta. Vasilij zvedl hlavu, zachytil Tánin pohled a jeho rty nehlasně vyslovily: „Uteč!“

Otočila se a utíkala, ale vzápětí se srazila s policistou v uniformě. Popadl ji za paži. Pokusila se vyškubnout. „Nechte mě!“ vykřikla.

Zesílil sevření. „Jsi zatčená, děvko,“ zavrčel.

KAPITOLA ŠESTÁ

Sál Niny Onilovy v Kremlu nesl jméno velitelky kulometné čety, která padla v bitvě u Sevastopolu. Na stěně byla zarámovaná černobílá fotografie generála Rudé armády pokládajícího na její náhrobek řád Rudého praporu. Snímek visel nad bílým mramorovým krbem, zažloutlým jako prsty kuřáka. Kolem dokola sálu bylo vidět ozdobné sádrové lišty rámující vybledlá místa, kde kdysi visely obrazy; zřejmě se tu od revoluce nemalovalo. Možná to býval elegantní salon. Nyní jediné zařízení představovaly jídelní stoly z kantýny sestavené do dlouhého obdélníku a asi dvacet laciných židlí. Na stolech ležely keramické popelníky, vypadaly, jako by je každý den vysypávali, ale nikdy neumyli.

Když Dimka Dvorkin vešel, měl sevřený žaludek a v hlavě mu vířily myšlenky.

V této místnosti pravidelně zasedali asistenti ministrů a tajemníků, kteří tvořili prezídium Nejvyššího sovětu, vrcholného orgánu státní moci Sovětského svazu.

Dimka byl asistentem Nikity Chruščova, prvního tajemníka Ústředního výboru Komunistické strany Sovětského svazu a předsedy rady ministrů, ale měl pocit, že by tu neměl být.

Summit ve Vídni se koná už za pár týdnů. Dojde na něm k dramatickému prvnímu setkání Chruščova a nového amerického prezidenta Johna Kennedyho. Na zítřejším, nejdůležitějším zasedání prezidia v tomto roce se bude rozhodovat o strategii pro summit. Dnes se scházejí asistenti, aby zasedání připravili. Byla to plánovací schůzka pro plánovací schůzku.

Chruščovův zmocněnec má prezentovat jeho úvahy tak, aby ostatní asistenti mohli své šéfy na zítřek připravit. Jeho nevyřčeným úkolem bylo odhalit jakýkoli skrytý odpor proti Chruščovovým myšlenkám a pokud možno ho potlačit. Zajistit, aby zítřejší diskuse proběhla pro prvního tajemníka hladce, bylo Dimkovou chmurnou povinností.

Dimka dobře znal Chruščovovo smýšlení o summitu, ale přesto měl pocit, že pro dnešní schůzku není sám dost kompetentní. Byl nejmladší a nejméně zkušený z Chruščovových asistentů. Univerzitu absolvoval teprve před rokem. Takovéto schůze, jež předchází zasedání prezidia, se ještě nikdy nezúčastnil: byl služebně příliš nízko postavený. Jenže před deseti minutami ho sekretářka Věra Pletnerová informovala, že jeden ze služebně starších asistentů onemocněl a druzí dva se právě stali účastníky dopravní nehody, a tak je Dimka musí zastoupit.

Práci u Chruščova dostal Dimka ze dvou důvodů. Jeden byl, že měl vždycky nejlepší hodnocení z celé třídy od mateřské školy až po poslední ročník na vysoké. Druhý byl, že jeho strýc je generál. Nevěděl, co hrálo větší roli.

Kreml navenek působil jako monolit, ale popravdě to bylo bojiště. Chruščovova mocenská pozice nebyla silná. Byl komunista srdcem i duší, ale zároveň reformátor, který vidí nedostatky sovětského systému a chce zavádět nové myšlenky. Ovšem staří stalinisté v Kremlu se ještě necítili poražení. Čekali na každou příležitost, jak oslabit Chruščovovu úlohu a jeho reformy potlačit.

Schůze byla neformální, asistenti s odloženými saky a povolenými kravatami pili čaj a kouřili – většinou to byli muži, třebaže ne bez výjimky. Dimka zahlédl přátelskou tvář: Natalija Smotrovová, asistentka ministra zahraničí Andreje Gromyka. Bylo jí kolem pětadvaceti a navzdory fádním černým šatům působila přitažlivě. Dimka ji moc dobře neznal, několikrát s ní však mluvil. Teď si k ní přisedl. Zřejmě ji překvapilo, že ho vidí. „Konstantinov a Pajari měli autonehodu,“ vysvětlil jí.

„Jsou zranění?“

„Nijak vážně.“

„A co Alkajev?“

„Lehnul s pásovým oparem.“

„To je zlé. Prvního tajemníka tedy zastupuješ ty.“

„Mám z toho hrůzu.“

„To se poddá.“

Rozhlédl se kolem sebe. Zdálo se, že všichni na něco čekají. „Kdo předsedá téhle schůzi?“ zeptal se tiše Natalije.

Jeden z přítomných ho zaslechl. Byl to Jevgenij Filipov, který pracoval u konzervativního ministra obrany Rodiona Malinovského. Filipov byl třicátník, ale v plandavém poválečném obleku a šedé flanelové košili vypadal starší. Posměšným tónem zopakoval hlasitě Dimkovu otázku. „Kdo předsedá téhle schůzi? Samozřejmě ty. Ty jsi asistent předsedy rady ministrů, nebo ne? Do toho, študentíku.“

Dimka pocítil, jak mu zrudly tváře. Chvíli nevěděl co říct. Pak dostal náhlý nápad. „Díky pozoruhodnému kosmickému letu majora Jurije Gagarina budou soudruhu Chruščovovi cestou do Vídně znít v uších gratulace z celého světa,“ začal. Minulý měsíc se Gagarin stal prvním člověkem v kosmu, a porazil tím o několik týdnů Američany. Byl to skvělý vědecký čin i bravurní propagandistický kousek pro Sovětský svaz a pro Nikitu Chruščova.

Asistenti kolem stolu zatleskali a Dimka se začal cítit lépe.

Pak promluvil znovu Filipov. „Možná by bylo lépe, kdyby prvnímu tajemníkovi zněl v uších inaugurační projev prezidenta Kennedyho,“ ušklíbl se. Zdálo se, že nedokáže mluvit, aniž by se poškleboval. „Pro případ, že přítomní soudruzi zapomněli – Kennedy nás obvinil, že plánujeme ovládnutí světa, a slavnostně se zavázal, že nás za každou cenu zastaví. Po všech přátelských krocích, které jsme učinili – nepříliš moudře, podle názoru některých zkušených soudruhů –, Kennedy stěží mohl své agresivní záměry vyjádřit jasněji.“ Zvedl paži a prstem ukazoval do vzduchu jako učitel před žáčky. „Můžeme na to odpovědět jediným způsobem: zvýšit vojenskou sílu.“

Dimka stále ještě přemýšlel o rychlé replice, ale Natalija ho předběhla. „To je závod, ve kterém nemůžeme zvítězit,“ prohlásila bryskně a rozumně. „Spojené státy jsou bohatší než Sovětský svaz a jakékoli zvýšení naší vojenské síly snadno vyrovnají.“

Je rozumnější než její konzervativní šéf, usoudil Dimka. Střelil po ní vděčným pohledem a navázal. „A proto tu je Chruščovova politika mírové koexistence, která nám umožňuje vydávat méně na armádu a místo toho investovat do zemědělství a průmyslu.“ Kremelští konzervativci mírovou koexistenci nenáviděli. Konflikt s kapitalistickým imperialismem pro ně byl válkou na život a na smrt.

Koutkem oka Dimka zahlédl, jak do místnosti vchází jeho sekretářka Věra, bystrá, sebevědomá čtyřicátnice. Mávnutím ruky ji poslal pryč.

Filipov se nedal tak lehce odbýt. „Nedovolme, aby nás naivní pohled na světovou politiku povzbuzoval k příliš rychlému redukování naší armády,“ pronesl pohrdavě. „Stěží můžeme prohlašovat, že na mezinárodní scéně vítězíme. Jen se podívejte, jak se nám Číňani vymykají. To nás ve Vídni oslabuje.“

Proč se Filipov tak usilovně snaží dokázat, že Dimka je hlupák? Dimka si náhle připomněl, že Filipov chtěl místo v Chruščovově týmu – práci, kterou dostal Dimka.

„Stejně jako Zátoka sviní oslabila Kennedyho,“ odpověděl Dimka. Americký prezident schválil ztřeštěný plán CIA na invazi na Kubu v místě zvaném Zátoka sviní; plán ztroskotal a Kennedy byl pokořen. „Myslím, že pozice našeho představitele je silnější.“

„Chruščov přesto selhal –“ Filipov se zarazil, uvědomil si, že zachází příliš daleko. Tyto přípravné diskuse byly otevřené, ale všechno má své meze.

Dimka využil okamžiku slabosti. „V čem Chruščov selhal, soudruhu?“ zeptal se. „Objasni nám to, prosím.“

Filipov se okamžitě opravil. „Selhali jsme v dosažení našeho hlavního zahraničněpolitického cíle: trvalého řešení situace Berlína. Východní Německo je naše hraniční pozice v Evropě. Zajišťuje hranice Polska a Československa. Jeho nevyřešený status nelze tolerovat.“

„Dobrá,“ řekl Dimka a překvapilo ho, že ve svém vlastním hlase zaslechl sebejistý tón. „Myslím, že tohle už stačí, pokud jde o diskusi k všeobecným principům. Než schůzi ukončím, seznámím vás se současným názorem prvního tajemníka na daný problém.“

Filipov otevřel ústa, aby proti tomuto příkrému ukončení diskuse protestoval, ale Dimka ho utnul. „Soudruzi budou mluvit, až je předsedající vyzve,“ pronesl záměrně ostře; všichni ztichli.

„Ve Vídni Chruščov Kennedymu řekne, že už nemůžeme čekat. Předložili jsme rozumné návrhy na úpravu situace v Berlíně a od Američanů slyšíme jenom to, že si žádné změny nepřejí.“ Několik účastníků schůze přikývlo. „Jestliže nebudou s nějakým plánem souhlasit, Chruščov jim poví, že přistoupíme k jednostranné akci; a jestliže se nás Američani pokusí zastavit, postavíme se proti síle silou.“

Nastala dlouhá chvíle ticha. Dimka jí využil a zvedl se. „Děkuju vám za účast,“ ukončil schůzi.

Natalija řekla nahlas to, na co všichni mysleli. „Znamená to, že jsme ochotní jít do války s Američany kvůli Berlínu?“

„První tajemník nevěří, že dojde k válce,“ odpověděl Dimka; předal jim vyhýbavou odpověď, kterou dostal od Chruščova. „Kennedy není šílený.“

Když odcházel od stolu, zachytil Natalijin pohled, ve kterém se mísilo překvapení a obdiv. Sám nemohl uvěřit, že byl tak razantní. Nikdy nebyl třasořitka, ale tohle je skupina mocných a chytrých mužů a on je zastrašil. Jeho postavení mu pomohlo: třebaže byl nový, psací stůl v jedné z kanceláří prvního tajemníka mu dával moc. A Filipovovo nepřátelství mu paradoxně pomohlo. Všichni sympatizovali s potřebou tvrdě setřít někoho, kdo se pokouší podrýt vedoucího představitele.

Věra postávala v předsálí. Byla to zkušená politická pracovnice, která zbytečně nepanikaří. Dimka měl záblesk intuice. „Jde o moji sestru, že?“ zeptal se.

Věra vypadala vystrašeně. Vyvalila oči. „Jak to víte?“ vyjekla s údivem.

Nic nadpřirozeného v tom nebylo. Již nějakou dobu se bál, že Táňa směřuje do nějakého maléru. „Co udělala?“ zeptal se. „Zatkli ji.“

„K čertu.“

Věra ukázala na odkládací stolek, kde leželo vyvěšené telefonní sluchátko, a Dimka ho zvedl. Volala jeho matka Aňa. „Táňa je v Lubjance!“ oznámila mu; použila hovorový výraz pro velitelství KGB na stejnojmenném náměstí. Neměla daleko k hysterii.

Dimku to tak úplně nepřekvapilo. Se svou sestrou-dvojčetem se shodovali, že v Sovětském svazu je spousta špatností, ale zatímco on věřil v potřebu reformy, ona si myslela, že by se s komunismem mělo skoncovat. Šlo o intelektuální neshodu, která nijak neovlivňovala jejich vzájemnou náklonnost. Byli si navzájem nejlepšími přáteli. Odjakživa.

Když někdo uvažoval jako Táňa, mohli ho zatknout – což byla jedna z těch špatných věcí. „Buď klidná, mami, dostanu ji odtamtud,“ chlácholil ji Dimka. Doufal, že tohle ujištění dokáže splnit. „Nevíš, co se stalo?“

„Na nějakém čtení poezie vypukly nepokoje!“

„Vsadím se, že šla na náměstí Majakovského. Jestli to je jen tohle...“ Nevěděl, co všechno sestra prováděla, ale podezíral ji z horších věcí, než jsou básničky.

„Musíš něco udělat, Dimko! Než ji...“

„Já vím.“ Než ji začnou vyslýchat, měla matka na mysli. Zamrazilo ho, jako by na něj padl ledový stín. Vyhlídka na výslech v nechvalně známých sklepních celách velitelství KGB by vyděsila každého sovětského občana.

První, co ho napadlo, bylo telefonovat, ale teď usoudil, že by to nestačilo. Musí se tam ukázat osobně. Chviličku zaváhal: jeho kariéře by mohlo uškodit, kdyby se lidé dozvěděli, že šel do Lubjanky, aby dostal ven sestru. Tahle myšlenka ho však nezdržela. Táňa má přednost před ním samotným, Chruščovem i celým Sovětským svazem. „Už tam letím, mami,“ řekl. „Zavolej strýčka Voloďu a pověz mu, co se stalo.“

„Ach ano, to je dobrý nápad! Můj bratr bude vědět, co s tím.“

Dimka zavěsil. „Zavolejte do Lubjanky,“ požádal Věru. „Řekněte jim velmi jasně, že voláte ze sekretariátu prvního tajemníka, kterého znepokojuje zatčení přední novinářky Táni Dvorkinové. A řekněte jim, že asistent soudruha Chruščova je na cestě a bude na ně mít otázky. Do doby, než dorazí, ať nic nedělají.“

Věra si zapisovala. „Mám nechat přistavit auto?“

Náměstí Lubjanka je od Kremlu vzdálené něco málo přes kilometr. „Mám dole motorku. To bude rychlejší.“ Dimka byl privilegovaný a díky tomu vlastnil motocykl Voschod 175 s pětistupňovou převodovkou a dvěma výfuky.

Za jízdy si uvědomil, že věděl, že Táňa směřuje do maléru, protože se mu paradoxně přestala se vším svěřovat. Normálně jeden před druhým nic netajili. Dvojčata měla spolu tak důvěrný vztah jako s nikým jiným. Když byla matka pryč a oni zůstali sami, Táňa si šla přes celý byt pro čisté prádlo do prádelníku a Dimka klidně čural, aniž se obtěžoval zavřít dveře od záchodu. Dimkovi kamarádi se občas pochechtávali a naznačovali, že jejich blízký vztah je erotický, ale pravda byla opačná. Mohou si být tak blízcí jen proto, že mezi nimi nepřeskakuje žádná sexuální jiskra.

V posledním roce mu však bylo jasné, že před ním Táňa něco skrývá. Nevěděl co, ale nějaké tušení měl. Byl si jistý, že o žádného muže nejde: o svém milostném životě si říkali vše, probírali to spolu a měli pro sebe navzájem pochopení. Domníval se, že to téměř určitě souvisí s politikou. Mohla by před ním něco tajit z jediného důvodu, a to, že ho chce chránit.

Dojel před obávanou budovu, palác ze žlutých cihel vybudovaný před revolucí jako sídlo velké pojišťovny. Z pomyšlení, že tam je sestra uvězněná, se mu udělalo zle. N okamžik dostal strach, že bude zvracet.

Zaparkoval přímo před hlavním vchodem a chvíli se snažil opět najít vnitřní klid; pak vešel dovnitř.

V hale už byl Tánin vydávající redaktor Daniil Antonov a hádal se s příslušníkem KGB. Daniil byl malý a slabý a Dimka ho považoval za neškodného, ale teď se choval velmi důrazně. „Chci vidět Táňu Dvorkinovou, a chci ji vidět okamžitě“ naléhal.

Příslušník KGM vypadal tvrdohlavě jako osel. „To nepůjde.“

Dimka se vmísil do hovoru. „Jsem z kanceláře prvního tajemníka,“ řekl.

Příslušník KGB se tím nehodlal nechat oslnit. „A copak tam děláš, chlapče – vaříš čaj?“ odbyl ho hrubě. „Jak se jmenuješ?“ Byla to zastrašující otázka: lidi děsilo, když udávali své jméno KGB.

„Dmitrij Dvorkin, a přišel jsem vám oznámit, že o tenhle případ se zajímá osobně soudruh Chruščov.“

„Jdi do hajzlu, Dvorkine,“ ušklíbl se muž. „Soudruh Chruščov o tomhle případu neví vůbec nic. Přišel jsi vytáhnout sestru z maléru.“

Dimku mužova sebejistá hrubost překvapila. Vytušil, že se mnoho lidí asi snaží dostat své příbuzné nebo přátele z rukou KGM tím, že se odvolávají na konexe s mocnými muži. Zaútočil však znovu. „Jak se jmenujete?“

„Kapitán Mets.“

„A z čeho obviňujete Táňu Dvorkinovou?“

„Z napadení veřejného činitele.“

„Dívka zmlátila některého z vašich ranařů v kožených bundách?“ zeptal se Dimka posměšně. „Nejdřív by mu musela sebrat pistoli. Nechte toho, Metsi, nedělejte ze sebe vola.“

„Zúčastnila se štvavého shromáždění. Rozšiřoval se tam protisovětský tisk.“ Mets podal Dimkovi zmuchlaný kus papíru. „To shromáždění přerostlo v narušování veřejného pořádku.“

Dimka pohlédl na papír. V záhlaví stálo Disent. O tomto podvratném materiálu už slyšel. Táňa by s tím klidně mohla mít něco společného. Tohle vydání se zabývalo operním pěvcem Ustinem Bodianem. Dimkovu pozornost na chvíli odvedlo otřesné obvinění, že Bodian v pracovním lágru na Sibiři umírá na zápal plic. Pak si připomněl, že se Táňa dnes vrátila ze Sibiře, a napadlo ho, že to určitě napsala ona. Možná si opravdu zadělala na velké problémy. „Tvrdíte, že Táňa měla tenhle papír u sebe?“ udeřil na muže. Viděl, že Mets váhá.

„Myslím, že ne,“ odpověděl.

„Pak by tady vůbec neměla co dělat.“

„Je to novinářka, vy blázne,“ vmísil se Daniil. „Sledovala tu událost, stejně jako vaši muži.“

„Není strážce veřejného pořádku.“

„Všichni redaktoři TASS spolupracují s KGB, to přece víte.“

„Nemůžete prokázat, že tam byla oficiálně.“

„Můžu, jsem její vydávající redaktor. Poslal jsem ji tam.“

Dimka přemýšlel, jestli to může být pravda. Pochyboval. Byl Daniilovi vděčný, že nasazuje vlastní krk, aby ochránil Táňu.

Mets ztrácel sebejistotu. „Byla tam s nějakým Vasilijem Jenkovem, který měl u sebe pět těchhle výtisků.“

„Ona nikoho jménem Vasilij Jenkov nezná,“ prohlásil Dimka. Mohla to být pravda: to jméno od ní rozhodně nikdy neslyšel. „Jestliže to byla pouliční výtržnost, jak můžete říct, kdo byl s kým?“

„Budu si muset promluvit s nadřízenými,“ zabručel Mets a odvrátil se.

Dimka přitvrdil hlas. „Ať vám to netrvá,“ štěkl. „Další osoba z Kremlu, kterou uvidíte, nemusí být chlapec, co vaří čaj.“

Mets se odebral po schodech dolů. Dimka se otřásl: všichni věděli, že v suterénu se nacházejí výslechové místnosti.

Chvíli nato se k Dimkovi a Daniilovi v hale připojil starší muž s cigaretou přilepenou ke rtu. Měl nehezký, oplácaný obličej s útočně vystrčenou bradou. Zdálo se, že Daniil ho nevidí rád. Představil ho jako Pjotra Opotkina, šéfredaktora článkové redakce.

Opotkin hleděl na Dimku s očima přivřenýma před kouřem. „Tak vaši sestru zatkli na protestním shromáždění,“ poznamenal. Znělo to rozhněvaně, ale Dimka cítil, že Opotkina to v nitru z nějakého důvodu těší.

„Na čtení poezie,“ opravil ho Dimka.

„V tom není velký rozdíl.“

Vmísil se Daniil. „Já jsem ji tam poslal.“

„V den, kdy se vrátila za Sibiře?“ podivil se skepticky Opotkin.

„Nebyl to v podstatě uložený úkol. Navrhl jsem, aby se tam někdy zastavila a zjistila, co se děje, nic víc.“

„Nelži mi,“ řekl Opotkin. „Jenom se ji snažíš ochránit.“

Daniil zvedl bradu a vyzývavě na něj pohlédl. „Ty tady kvůli tomu nejsi?“

Než mohl Opotkin odpovědět, vrátil se kapitán Mets. „Případ se stále zvažuje,“ oznámil.

Opotkin se představil a ukázal Metsovi svůj průkaz. „Otázka nezní, jestli má být Táňa Dvorkinová potrestaná, ale jak,“ prohlásil.

„Přesně tak,“ přitakal uctivě Mets. „Šel byste prosím se mnou?“

Opotkin přikývl a Mets ho odvedl po schodech dolů.

„Nedovolí jim přece, aby ji mučili?“ zeptal se Dimka tiše.

„Opotkin byl na Táňu naštvaný už předtím,“ odpověděl znepokojeně Daniil.

„Proč? Myslel jsem, že je dobrá novinářka.“

„Je skvělá. Jenže odmítla pozvání na jeho sobotní večírek. Chtěl, abyste tam šel taky. Pjotr miluje důležité lidi. Opovržlivé přezírání ho skutečně zraňuje.“

„Doprčic.“

„Říkal jsem jí, že by to měla přijmout.“

„Vy jste ji opravdu poslal na náměstí Majakovského?“

„Ne. Článek o takovém neoficiálním shromáždění bychom nikdy nemohli vydat.“

„Díky, že se ji snažíte ochránit.“

„Je mi potěšením – ale nemyslím si, že to k něčemu bude.“

„Co myslíte, že se stane?“

„Možná ji vyhodí. Nejpravděpodobněji ji přeloží na nějaké nepříjemné místo, jako je Kazachstán.“ Daniil se zamračil. „Musím vymyslet nějaký kompromis, který uspokojí Opotkina, ale nebude pro Táňu příliš tvrdý.“

Dimka se letmo ohlédl ke vchodu a spatřil čtyřicátníka s nelítostně krátkým vojenským sestřihem a v uniformě generála Rudé armády. „Konečně, strýček Voloďa,“ oddechl si.

Voloďa Peškov měl stejně pronikavé modré oči jako Táňa. „Co má tahle blbost znamenat?“ zeptal se rozhněvaně.

Dimka ho informoval. Když končil, objevil se znovu Opotkin. K Voloďovi se choval servilně. „Generále, problém vaší neteře jsem už projednal s přáteli z KGB a oni se spokojí s tím, že to vyřídím jako vnitřní záležitost TASS.“

Dimka vydechl úlevou. Pak ho napadlo, jestli Opotkinovi nejde o to, jak se vmanévrovat do pozice, kde by vypadal jako člověk, který prokazuje Voloďovi laskavost.

„Dovolte mi něco navrhnout,“ řekl Voloďa. „Aniž byste někoho obviňoval, můžete závažnost případu vyjádřit tím, že Táňu přeložíte na jiné místo.“

Tohle byl trest, o kterém se před chvílí zmínil Daniil.

Opotkin zamyšleně přikývl hlavou, jako by návrh zvažoval; Dimka si však byl jistý, že jakémukoli „návrhu“ generála Peškova horlivě vyhoví.

„Třeba post v zahraničí. Táňa mluví německy a anglicky,“ nadhodil Daniil.

Dimka věděl, že tohle je přehnané. Táňa oba jazyky studovala ve škole, ale to není totéž jako těmi jazyky mluvit. Daniil se ji pokouší zachránit před vyhnáním do nějaké odlehlé oblasti Sovětského svazu.

„A pořád by mohla psát články pro naši redakci. Nerad bych ji ztratil ve prospěch zpravodajských redakcí – je moc dobrá,“ dodal Daniil.

Opotkin se tvářil pochybovačně. „Nemůžeme ji poslat do Londýna nebo do Bonnu. To by vypadalo jako odměna.“

Byla to pravda. Místa v zahraničí se vysoce cenila. Příspěvky na stravování a ubytování byly obrovské, a třebaže se za ně nenakoupilo tolik jako v Sovětském svazu, sovětští občané si přesto žili na Západě mnohem lépe než doma.

„Třeba do východního Berlína nebo do Varšavy,“ přemítal nahlas Voloďa.

Opotkin přikývl. Vyslání do jiné komunistické země se spíš podobá trestu.

„Jsem rád, že se nám to podařilo vyřešit,“ konstatoval Voloďa.

„V sobotu večer pořádám doma večírek,“ obrátil se Opotkin k Dimkovi. „Nechtěl byste přijít?“

Dimka tušil, že se tím stvrdí dohoda. Přikývl. „Táňa mi o tom říkala,“ dodal s falešným nadšením. „Přijdeme oba. Děkuju za pozvání.“

Opotkin zářil.

„Shodou okolností vím o jednom postu v komunistické zemi, který je právě volný. Naléhavě tam potřebujeme někoho poslat. Mohla by odcestovat zítra,“ přemítal nahlas Daniil.

„Kam by to bylo?“ zeptal se Dimka.

„Na Kubu.“

Opotkin byl teď ve skvělém rozpoložení. „To by mohlo být přijatelné,“ souhlasil.

Rozhodně lepší než Kazachstán, pomyslel si Dimka.

V hale se znovu objevil Mets s Táňou po boku. Dimkovi se zachvělo srdce: vypadala bledá a vyděšená, ale vyvázla se zdravou kůží. Mets promluvil se směsí uctivosti a vzdoru, jako pes, který štěká, protože se bojí. „Dovolte mi navrhnout, aby se Tánička v budoucnu držela stranou od recitace poezie,“ vymáčkl ze sebe.

Zdálo se, že strýček Voloďa má chuť toho pitomce uškrtit, ale nasadil úsměv. „To je určitě velmi rozumná rada.“

Všichni vyšli ven. Už se setmělo. „Jsem tady na motorce – vezmu tě domů,“ navrhl Dimka Táně.

„Ano, prosím,“ přikývla. Očividně chtěla s Dimkou mluvit.

Strýček Voloďa se v ní nevyznal jako Dimka, a tak přišel s jiným nápadem. „Odvezu tě autem – na motorku vypadáš moc otřeseně.“

K Voloďovu překvapení ho Táňa odmítla. „Děkuju, strýčku, ale pojedu s Dimkou.“

Voloďa pokrčil rameny a nasedl do čekající limuziny ZIL. Daniil a Pjotr se rozloučili.

Sotva byli z doslechu, Táňa se otočila k Dimkovi a v očích se jí zračil šílený strach. „Neříkali něco o Vasiliji Jenkovovi?“

„Ano. Říkali, že jsi byla s ním. Je to pravda?“

„Je.“

„Doprčic. Ale nechodíš s ním, že ne?“

„Ne. Nevíš, co se s ním stalo?“

„Měl v kapse pět výtisků Disentu, z Lubjanky se tedy hned tak nedostane, ani jestli má přátele nahoře.“

„K čertu! Myslíš, že ho budou vyslýchat?“

„Tím jsem si jistý. Budou chtít vědět, jestli Disent jen rozšiřuje, nebo jestli ho skutečně vydává, což by bylo mnohem vážnější.“

„Prohledají mu byt?“

„Byla by nedbalost, kdyby to neudělali. Proč – co tam najdou?“

Rozhlédla se kolem sebe, ale poblíž nikdo nestál. Přesto ztlumila hlas. „Psací stroj, na kterém se píše Disent.“

„V tom případě jsem rád, že Vasilij není tvůj kluk, protože příštích pětadvacet roků stráví na Sibiři.“

„Takhle nemluv!“

Dimka se zachmuřil. „Zamilovaná do něj nejsi, to poznám... ale úplně lhostejný ti taky není.“

„Koukni, je to statečný člověk a skvělý básník, ale náš vztah není milostný. Nikdy jsem mu nedala pusu. Je to jeden z těch mužů, co musí mít spoustu různých žen.“

„Jako můj kamarád Valentin.“ Dimkův spolubydlící na koleji Valentin Lebeděv býval skutečný Casanova.

„Úplně stejný jako Valentin, ano.“

„Tak... jak moc ti záleží na tom, jestli prohledají Vasilijův byt a najdou ten psací stroj?“

„Moc. Disent jsme vydávali spolu. Dnešní vydání jsem napsala já.“

„Sakra. Toho jsem se bál.“ Teď se Dimka dozvěděl ono tajemství, které před ním celý rok skrývala.

„Musíme zajít do toho bytu, teď hned, vzít ten stroj a zbavit se ho,“ uvědomila si Táňa.

Dimka od ní odstoupil. „V žádném případě. Na to zapomeň.“

„Musíme!“

„Ne. Pro tebe bych riskoval cokoli a možná bych hodně riskoval i pro někoho, koho miluješ, ale kvůli tomuhle chlápkovi nastavovat krk nebudu. Mohli bychom na té Sibiři skončit všichni.“

„Tak tam půjdu sama.“

Dimka se zamračil, snažil se vyhodnotit pro a proti. „Kdo ještě ví o tobě a Vasilijovi?“

„Nikdo. Byli jsme opatrní. Když jsem k němu šla, vždycky jsem se ujistila, že mě nikdo nesleduje. Na veřejnosti jsme se nikdy nesetkali.“

„Takže vyšetřování KGB tě s ním nespojí.“

Zaváhala a v tu chvíli věděl, že jsou ve velkém průšvihu.

„Cože?“ vydechl.

„Podle toho, jak bude KGB důkladná.“

„Proč?“

„Když jsem dneska ráno k Vasilijovi přišla, byla tam jedna dívka – Varvara.“

„Kruci.“

„Zrovna odcházela. Neví, jak se jmenuju.“

„Ale jestliže jí KGB předloží fotky lidí zadržených dneska na náměstí Majakovského, ukáže na tebe?“

Zdálo se, že Táňa je plná úzkosti. „Důkladně si mě prohlédla od hlavy až k patě, měla za to, že bych mohla být sokyně. Ano, můj obličej by poznala.“

„Panebože, pak ten psací stroj musíme dostat. Bez něj si budou myslet, že Vasilij je jen distributor, a nebudou se proto snažit vystopovat každou jeho náhodnou známost, zvlášť když se zdá, že je jich moc. Můžeš z toho vyváznout. Ale jestli ten stroj najdou, je s tebou amen.“

„Udělám to sama. Máš pravdu, nemůžu tě vystavovat takovému nebezpečí.“

„Jenže já tě nemůžu v takovém nebezpečí nechat,“ zavrtěl hlavou. „Jakou má adresu?“

Řekla mu ji.

„To není daleko,“ přikývl. „Nasedej.“ Nasedl sám a nastartoval.

Táňa váhala, pak se za něj posadila.

Dimka zapnul světlo a rozjeli se.

Cestou ho napadlo, jestli KGB už není ve Vasilijově bytě a neprohledává ho. Usoudil, že možné to sice je, ale ne pravděpodobné. Za předpokladu, že zadrželi čtyřicet nebo padesát lidí, bude jim trvat skoro celou noc, než dokončí první pohovory, získají jména a adresy a rozhodnou o pořadí důležitosti. Přesto bude rozumné být opatrný.

Když dorazili na adresu, kterou mu Táňa udala, projel bez zpomalení kolem. Pouliční lampy mu osvětlily majestátní dům z devatenáctého století. Všechny takové domy byly nyní přeměněny v kanceláře státních úřadů nebo rozděleny na byty. Žádná auta venku neparkovala a u vchodu nečíhali žádní příslušníci KGB v kožených bundách. Objel celý blok, ale nic podezřelého nezahlédl. Potom zaparkoval několik set metrů od domovních dveří.

Sesedli z motocyklu. „Dobrý večer,“ pozdravila je žena venčící psa a šla dál. Vstoupili do domu.

Vstupní hala kdysi bývala impozantní. Nyní jediná elektrická žárovka odhalovala otřískanou a poškrábanou mramorovou podlahu a široké schodiště s několika chybějícími ozdobnými sloupky zábradlí.

Vystoupali po schodech. Táňa vytáhla klíč a odemkla dveře bytu. Vešli dovnitř a zavřeli za sebou.

Táňa zamířila napřed do obývacího pokoje. Obezřetně je pozorovala šedá kočka. Táňa vytáhla ze skříně velkou kartonovou krabici. Z poloviny byla zaplněná kočičími granulemi. Zašmátrala v nich a vyzvedla zabalený psací stroj. Potom ještě vyndala několik rozmnožovacích blan.

Papíry roztrhala, strčila je do kamen a zapálila. Dimka sledoval, jak hoří. „Proč sakra riskuješ všechno kvůli zbytečnému protestu?“ zeptal se rozhněvaně.

„Žijeme v kruté tyranii,“ odpověděla. „Musíme něco dělat, abychom si udrželi naději.“

„Žijeme ve společnosti, která buduje komunismus,“ opáčil Dimka. „Je to obtížné a máme problémy. Ale měla bys pomáhat ty problémy řešit, ne podněcovat nespokojenost.“

„Jak můžeš dospět k řešení, když nikdo nesmí o problémech mluvit?“

„V Kremlu mluvíme o problémech pořád.“

„A těch pár pořád stejných, úzkoprsých lidí vždycky rozhodne, že se žádné větší změny dělat nebudou.“

„Nejsou všichni úzkoprsí. Někteří na změnách tvrdě pracují. Dej nám čas.“

„Revoluce byla před čtyřiceti lety. Kolik času potřebuješ, než konečně uznáš, že komunismus je prohra?“

Papír v kamnech rychle shořel na popel. Dimka se odvrátil s pocitem marnosti. „O tomhle jsme se přeli už mockrát. Musíme odtud vypadnout.“ Uchopil psací stroj.

Táňa popadla kočku a vyšli ven.

Když odcházeli, do haly vešel muž s aktovkou. Když se na schodech míjeli, pozdravil je kývnutím hlavy. Dimka doufal, že světlo je příliš slabé, než aby jim dobře viděl do obličeje.

Venku za dveřmi postavila Táňa kočku na chodník. „Od teď se budeš o sebe starat sama, Mademoiselle,“ oznámila jí.

Kočka pohrdavě odešla.

Spěchali ulicí k nároží a Dimka se neúspěšně pokoušel schovat psací stroj pod bundou. Vyšel měsíc a k Dimkově hrůze je mohl každý jasně vidět. Došli k motocyklu.

Dimka jí podal stroj. „Jak se ho zbavíme?“ zašeptal.

„Do řeky?“

Rychle přemítal, pak si vzpomněl na jedno místo na břehu, kam jako studenti párkrát zašli a pak tam pili vodku až do rána. „Vím, kam zajedeme.“

Znovu nasedli a Dimka zamířil z městského centra na jih. Místo, které měl na mysli, se nacházelo na předměstí, ale to bylo jenom dobře: je méně pravděpodobné, že si jich někdo všimne.

Jel rychle dvacet minut a zastavil u Nikolo-Perervinského kláštera.

Starobylý areál s nádhernou katedrálou byl nyní v troskách, desítky let nepoužívaný a zbavený svých pokladů. Nacházel se na pásu země mezi hlavní železniční tratí z Moskvy směrem na jih a řekou Moskvou. Okolní pole se změnila ve stavební pozemky pro nové výškové bytové domy, ale v noci zde bylo pusto. Nikde ani živáčka.

Dimka sjel ze silnice ke skupině stromů a postavil motorku na stojánek. Potom odvedl Táňu houštím k rozpadlému klášteru. Zchátralé stavby byly v měsíčním světle strašidelně bílé. Cibulové báně katedrály se propadaly, ale zelené taškové střechy klášterních budov zůstaly většinou nepoškozené. Dimka se nemohl zbavit pocitu, že ho rozbitými okny pozorují duchové celých generací mnichů.

Zamířil na západ přes bažinatou louku k řece.

„Jak jsi přišel na tohle místo?“ zeptala se Táňa.

„Chodili jsme sem jako studenti. Vždycky jsme se tu namazali a koukali se na východ slunce nad řekou.“

Došli ke kraji řeky. Bylo to v širokém ohybu, kde řeka protékala zvolna, a hladina se ve svitu měsíce zdála klidná. Dimka věděl, že pro jejich účel je voda dostatečně hluboká.

Táňa zaváhala. „Taková škoda,“ povzdechla si.

Dimka pokrčil rameny. „Psací stroje jsou drahé.“

„Nejde jen o peníze. Je to disidentský hlas, alternativní pohled na svět, jiný způsob myšlení. Psací stroj je svoboda projevu.“

„V tom případě na tom budeš líp bez něj.“

Podala mu ho.

Posunul válec doprava na maximum a vytvořil si tak rukojeť, za kterou stroj uchopil. „A šup tam s ním,“ řekl. Zapažil a pak vší silou mrštil psací stroj co nejdál do řeky. Nedoletěl daleko, ale přistál s uspokojivým žblunknutím a okamžitě zmizel pod hladinou.

Stáli tam a pozorovali vlnění na vodě, ve které se zrcadlil měsíc.

„Děkuju ti,“ zašeptala Táňa. „Zvlášť když nevěříš v to, co dělám.“

Objal ji paží kolem ramen a společně odcházeli.

KAPITOLA SEDMÁ

George Jakes byl mrzutý. Paže ho pořád bolela jako čert, třebaže ji měl v sádře a fixovanou na závěsu kolem krku. O kýžené zaměstnání přišel dřív, než do něj vůbec nastoupil: přesně jak Greg předvídal, advokátní kancelář Fawcett Renshaw stáhla svou nabídku hned poté, co se v novinách objevilo jeho jméno ve spojení se zraněným Jezdcem svobody. Teď nevěděl, co si se zbytkem života počne.

Slavnostní promoce se konala na starém nádvoří Harvardovy univerzity, travnaté ploše obklopené půvabnými univerzitními budovami z červených cihel. Čestné akademické tituly obdrželi britský ministr zahraničí, aristokrat s ustupující bradou lord Home, a muž s podivným jménem McGeorge Bundy, pracovník z týmu, který si v Bílém domě sestavil prezident Kennedy. Navzdory své náladě pociťoval George trochu smutek, že opouští Harvard. Strávil zde sedm let, nejprve na bakalářském studiu, později přípravou na získání titulu na právech. Poznal pár úžasných lidí a našel několik dobrých přátel. Všechny zkoušky složil. Chodil s mnoha ženami a spal se třemi. Jednou se opil a nenáviděl pocit, že nemá vládu nad svým jednáním.

Dnes však byl příliš rozhněvaný, než aby se oddával nostalgii. Po davovém násilí v Annistonu očekával silnou odpověď Kennedyho vlády. Jack Kennedy se americkému lidu prezentoval jako liberál, a získal hlasy černošského obyvatelstva. Bobby Kennedy se stal ministrem spravedlnosti, nejvyšší osobou zajišťující prosazování zákona v zemi. George očekával, že Bobby prohlásí, jasně a zřetelně, že Ústava Spojených států platí v Alabamě stejně jako kdekoli jinde.

Neprohlásil to.

Za napadení Jezdců svobody nebyl nikdo zatčen. Ani místní policie, ani FBI nevyšetřovaly žádný z mnoha spáchaných násilných trestných činů. V Americe v roce 1961 můžou bílí rasisté napadat ty, kdo demonstrují za občanská práva, můžou jim lámat kosti, můžou se je pokusit upálit – a všechno jim projde.

Marii Summersovou viděl George naposledy v lékařské ordinaci. Nejbližší nemocnice zraněné Jezdce svobody odmítla, ale nakonec našli lidi, kteří je byli ochotní ošetřit. Georgeovi právě zdravotní sestra fixovala zlomenou paži, když do ordinace vešla Maria a oznámila mu, že má letenku do Chicaga. Kdyby mohl, byl by se zvedl a sevřel ji do náruče. Takhle ho jen políbila na tvář a zmizela.

Přemýšlel, jestli ji vůbec ještě někdy uvidí. Mohl jsem se do ní těžce zamilovat, pomyslel si. Možná jsem se zamiloval. Za těch deset dnů nepřetržité konverzace se ani jednou nenudil: byla přinejmenším stejně inteligentní jako on, možná inteligentnější. A třebaže vypadala nevinně, měla sametově hnědé oči, které způsobily, že si ji představoval ve světle svíčky.

Promoční obřad skončil v půl dvanácté. Studenti, rodiče a bývalí absolventi začali pomalu přecházet ve stínu starých jilmů ke slavnostnímu obědu, při kterém budou končícím studentům předány diplomy. George se rozhlížel po rodině, ale zatím je neviděl.

Zahlédl však Josepha Huga.

Hugo stál sám u bronzové sochy Johna Harvarda a zapaloval si oblíbenou dlouhou cigaretu. V černém taláru vypadala jeho bílá pleť ještě bělejší. George zaťal pěsti. Chtěl tu krysu zmlátit jako žito. Jenže levou paži měl nepoužitelnou a stejně, kdyby se s Hugem zrovna dneska pustili na starém nádvoří do pěstního souboje, přišlo by ho to zatraceně draho. Mohli by dokonce oba přijít o diplom. George měl i bez toho už dost velké nepříjemnosti. Líp udělá, když bude Huga ignorovat a půjde dál.

Místo toho promluvil. „Hugo, ty hajzle.“

Navzdory tomu, že měl George poraněnou paži, vypadal Hugo vyděšeně. Byl stejně vysoký jako George a patrně stejně silný, ale George měl na své straně vztek a Joseph to věděl. Odvrátil se a pokusil se kolem George projít. „Nechci s tebou mluvit,“ zamumlal.

„To mě nepřekvapuje.“ George se mu postavil do cesty. „Koukal ses, zatímco na mě útočil zdivočelý dav. Ti parchanti mi přerazili ruku.“

Hugo ustoupil. „Neměl jsi co lézt do Alabamy.“

„A ty jsi neměl co předstírat, že jsi aktivista za občanská práva, když jsi celou dobu jen špehoval pro druhou stranu. Kdo tě platil, Ku-klux-klan?“

Hugo zvedl nejistě bradu a George zatoužil do ní praštit pěstí. „Nabídl jsem se, že budu poskytovat informace FBI,“ odpověděl Hugo.

„Tak ty jsi to dělal gratis! Nevím, jestli to je lepší, nebo horší.“

„Jako neplacený dobrovolník to ale už dlouho dělat nebudu. Příští týden v FBI nastupuju.“ Pronesl to napůl zahanbeným, napůl vzdorným tónem, jako člověk, který připouští, že patří k nějaké náboženské sektě.

„Byl jsi tak excelentní práskač, že ti dali zaměstnání.“

„Odjakživa jsem chtěl pracovat v oblasti prosazování zákona.“

„V Annistonu jsi to nedělal. Tam jsi byl na straně zločinců.“

„Vy jste komunisti. Slyšel jsem, jak si povídáte o Karlu Marxovi.“

„A o Hegelovi, Voltairovi, Gándhím a Ježíši Kristovi. No tak, Hugo, takhle pitomej nejsi přece ani ty.“

„Nesnáším výtržnosti.“

A to je problém, pomyslel si George hořce. Lidi nesnášejí výtržnosti. Tisk obviňoval z podněcování nepokojů Jezdce, nikoli rasisty s baseballovými pálkami a bombami. Pocit marnosti ho doháněl k šílenství: cožpak v Americe nikdo nepřemýšlí o tom, co je správné?

Přes trávník zahlédl Verenu Marquandovou. Mávala na něj a on rázem ztratil o Huga zájem.

Verena absolvovala na oboru anglický jazyk a literatura. Na Harvardu však bylo tak málo barevných studentů, že se všichni navzájem znali. A ona byla tak nádherná, že by si jí všiml, i kdyby byla na Harvardu jednou z tisíce barevných dívek. Měla zelené oči a pleť barvy karamelové zmrzliny. Pod talárem jí vykukovaly zelené šaty s krátkou sukní, která odhalovala dlouhé hladké nohy. Akademický baret měla rozkošně nasazený. Vypadala skvostně.

Říkalo se, že ona a George by byli dobrý pár, ale nikdy spolu nechodili. Kdykoli on byl volný, měla nějaký vztah ona, a naopak. Teď už je na to moc pozdě.

Verena byla horlivá aktivistka za občanská práva a po promoci se chystala pracovat pro Martina Luthera Kinga. „S tou Jízdou svobody jste fakt začali něco pořádnýho,“ prohlásila teď nadšeně.

Byla to pravda. Po útoku zápalnými bombami v Annistonu odletěl George z Alabamy s paží v sádře; výzvu však přijali další. Deset studentů z Nashvillu odjelo autobusem do Birminghamu, kde byli zatčeni. První skupinu nahradili noví Jezdci. Bílí rasisti vyvolali další davové násilí. Jezdci svobody se stali masovým hnutím.

„Jenže já jsem přišel o práci,“ postěžoval si George.

„Pojď do Atlanty pracovat pro Kinga,“ vyzvala ho okamžitě Verena.

George to překvapilo. „Říkal ti, aby ses mě zeptala?“

„Ne, ale potřebuje právníka a nepřihlásil se nikdo, kdo by měl aspoň půlku tvých schopností.“

George to zaujalo. Málem se zamiloval do Marie Summersové, ale udělá dobře, když na ni zapomene: nejspíš ji už nikdy neuvidí. Napadlo ho, jestli by s ním Verena nezačala chodit, když by oba pracovali u Kinga. „To je nápad,“ uznal. Chtěl si to však promyslet.

Změnil téma. „Jsou tu vaši?“

„Ovšem, pojď se seznámit.“

Verenini rodiče byli celebrity podporující Kennedyho. George doufal, že nyní vystoupí a zkritizují prezidentovu chabou reakci na rasistické násilí. Třeba je George s Verenou dokážou přesvědčit, aby učinili veřejné prohlášení. To by mu bolest v paži hodně zmírnilo.

Přešel s Verenou přes trávník.

„Mami, tati, tohle je můj kamarád George Jakes,“ představila ho Verena.

Otec byl vysoký, dobře oblečený černoch, matka běloška se složitým plavým účesem. George mnohokrát viděl jejich fotografie: byl to proslulý mezirasový pár. Percy Marquand byl „černošský Bing Crosby“, filmová hvězda a zpěvák sentimentálních hitů. Babe Lee byla divadelní herečka se specializací na role živočišných žen.

Percy promluvil příjemným barytonem, dobře známým z desítek gramofonových nahrávek. „Pane Jakesi, když vám v Alabamě zlomili paži, stál jste tam za nás všechny. Je pro mě ctí, že vám můžu potřást rukou.“

„Děkuju, pane, ale říkejte mi prosím Georgi.“

Babe Lee podržela jeho ruku a zadívala se mu do očí, jako by si ho chtěla vzít. „Jsme vám tak vděční, Georgi, a jsme na vás i hrdí.“ Její chování bylo tak vábivé, že George znepokojeně pohlédl na jejího manžela; domníval se, že by se mohl naštvat, ale ani Percy, ani Verena nijak nereagovali, a George napadlo, že se Babe možná takhle chová ke každému muži, se kterým se setká.

Jakmile vysvobodil ruku z Babeina sevření, otočil se k Percymu. „Vím, že jste v loňských prezidentských volbách vedl kampaň za zvolení Kennedyho,“ poznamenal. „Nerozčiluje vás teď jeho nečinnost ohledně občanských práv?“

„Všichni jsme zklamaní,“ odpověděl Percy.

Vmísila se Verena. „To bych řekla! Bobby Kennedy požádal Jezdce o čas na rozmyšlenou. Umíte si to představit? Ovšemže CORE odmítl. V Americe vládnou zákony, ne zdivočelý dav!“

„Tohle by měl zdůraznit ministr spravedlnosti,“ poznamenal George.

Percy přikývl, nevyvedený z klidu ani tímto zdvojeným útokem. „Vláda prý uzavřela s jižními státy dohodu,“ informoval je. George nastražil uši: tohle v novinách nebylo. „Guvernéři států souhlasili s tím, že davy udrží na uzdě, a to bratři Kennedyové chtějí.“

George věděl, že v politice se vždycky dává něco za něco. „Co bylo quid pro quo?“

„Ministr spravedlnosti přivře oči nad nezákonným zatčením Jezdců svobody.“

Otec Verenu pobouřil. „Škoda že jsi mi to neřekl dřív, tati,“ reagovala podrážděně.

„Věděl jsem, že budeš šílet, miláčku.“

Jeho povýšenecká přezíravost vehnala Vereně krev do tváře; odvrátila se.

George se soustředil na klíčovou otázku. „Budete veřejně protestovat, pane Marquande?“

„Uvažoval jsem o tom,“ odpověděl Percy. „Ale myslím, že by to nemělo valný účinek.“

„Mohlo by to ovlivnit černošské voliče, aby v roce 1964 hlasovali proti Kennedymu.“

„Určitě o to stojíme? Mít v Bílém domě někoho, jako je Dick Nixon, byli bychom na tom všichni hůř.“

„Co tedy můžeme udělat?“ zeptala se pobouřeně Verena.

„To, co se minulý měsíc stalo na Jihu, prokázalo nade vši pochybnost, že současný zákon je příliš slabý. Potřebujeme návrh nového zákona o občanských právech.“

„S tím souhlasím,“ přikývl George.

„Možná bych tomu mohl napomoci,“ pokračoval Percy. „Mám teď v Bílém domě trochu vlivu. Jestliže budu bratry Kennedyovy kritizovat, nebudu mít vliv žádný.“

George měl pocit, že by Percy měl promluvit. Verena tutéž myšlenku pronesla nahlas. „Měl bys říct, co je správné. Amerika má už dost toho, že jsou lidi rozumní. Takhle jsme se dostali do téhle šlamastyky.“

Její matky se to dotklo. „Táta je proslulý tím, že říká, co je správné,“ rozhorlila se. „Znovu a znovu nastavuje krk.“

George viděl, že Percy se nedá přesvědčit. Možná má pravdu. Nový návrh zákona, který jižním státům znemožní utlačovat černochy, je možná jediným reálným řešením.

„Měl bych se podívat po našich,“ řekl George. „Bylo mi ctí setkat se s vámi.“

„Přemýšlej o té práci pro Martina,“ zavolala za ním Verena, když odcházel.

Odebral se do parku, kde se budou předávat diplomy. Stálo tam provizorní pódium a ve velkých stanech byly připraveny stoly pro následný oběd. Rodiče našel hned.

Matka měla nové žluté šaty. Musela si na ně našetřit: byla hrdá a nedovolila by, aby jí bohatí Peškovovi něco kupovali – jenom Georgeovi. Prohlédla si ho od hlavy k patě; talár s baretem mu slušely. „V životě jsem nebyla na žádný den tak hrdá jako na ten dnešní,“ řekla. Pak se k jeho údivu rozplakala.

George to překvapilo. Tohle bylo hodně neobvyklé. Posledních pětadvacet roků odmítala projevit jakoukoli slabost. Objal ji a přitiskl k sobě. „Jsem tak šťastný, že tě mám, mami,“ konejšil ji.

Jemně se uvolnil z objetí a osušil jí slzy čistým bílým kapesníkem.

Pak se obrátil k otci. Jako většina bývalých absolventů i Greg měl slamák se stuhou s natištěným rokem ukončení studia na Harvardu – v jeho případě to byl rok 1942. „Blahopřeju, chlapče,“ usmál se a potřásl Georgeovi rukou. Tak on je tady, pomyslel si George, to už něco znamená.

Chvilku poté se objevili Georgeovi prarodiče. Oba byli přistěhovalci z Ruska. Dědeček Lev Peškov býval vždycky švihák a dnes měl na sobě bílý oblek. George nikdy nevěděl, co si o něm má myslet. Proslýchalo se, že je to bezohledný byznysmen s malou úctou k zákonům. Na druhou stranu byl laskavý ke svému černému vnukovi – poskytoval mu štědrou apanáž a platil mu studium.

Nyní sevřel Georgeovi paži. „Mám pro tvou právnickou kariéru jednu radu,“ řekl mu důvěrně. „Nezastupuj zločince.“

„Proč ne?“

„Protože jsou neschopní,“ zahihňal se dědeček.

O Lvu Peškovovi se všeobecně věřilo, že on sám páchal trestnou činnost jako pašerák v dobách prohibice. „Jsou všichni zločinci neschopní?“ zeptal se George.

„Ti, co se nechají chytit, ti ano,“ odpověděl Lev. „Ostatní právníky nepotřebují.“ Od srdce se zasmál.

Babička Marga ho vřele políbila. „Dědu neposlouchej,“ mávla rukou.

„Musím poslouchat,“ odpověděl. „Zaplatil mi vzdělání.“

Lev namířil na George prst. „Jsem rád, že na to nezapomínáš.“

Marga si ho nevšímala. „Jen se na něj podívejte,“ zvolala s láskou, „tak pěkný kluk a teď i právník!“

George byl Maržino jediné vnouče a ona ho slepě milovala. Než to tady odpoledne všechno skončí, nejspíš mu podstrčí padesátidolarovku.

Marga bývala zpěvačkou v nočních klubech a i v pětašedesáti se pohybovala, jako by měla vyjít na jeviště v přiléhavých šatičkách. Černé vlasy si nyní patrně barvila. George viděl, že je ověšená více šperky, než je pro společenský podnik pod širým nebem vhodné; tušil však, že ve své roli spíš milenky než manželky pociťuje potřebu symbolů společenského postavení.

Marga byla Lvovou milenkou téměř padesát let. Greg bylo jediné dítě, které spolu měli.

Lev měl také manželku Olgu v Buffalu a dceru Daisy, ta se provdala za Angličana a žila v Londýně. George tedy měl anglické příbuzné, se kterými se nikdy nesetkal – předpokládal, že bílé.

Marga políbila Jacky a George si všiml, že přihlížející lidé se tváří překvapeně a nesouhlasně. Ovšem Georgeova rodina při oněch výjimečných příležitostech, kdy se všichni objevili společně na veřejnosti, vždycky přitahovala upřené pohledy. I v místech, kde byli přijímáni lidé jakékoli rasy, mohla smíšená rodina stále ještě vyvolávat skryté předsudky bělochů. George věděl, že než den skončí, určitě uslyší, jak někdo zamumlá „kříženec“. Nebude si té urážky všímat. Jeho černí prarodiče jsou dávno po smrti a tohle je jeho celá rodina. Mít tyto čtyři lidi, kteří se při jeho promoci dmou pýchou, stojí za všechno na světě.

„Včera jsem byl na obědě se starým Renshawem,“ prohodil Greg. „Přemluvil jsem ho, aby obnovil nabídku zaměstnání v jejich advokátní kanceláři.“

„Páni, to je úžasné!“ zajásala Marga. „Georgi, tak nakonec přece jen budeš právníkem ve Washingtonu!“

Jacky obdařila Grega vzácným úsměvem. „Děkuju ti, Gregu.“

Greg zvedl varovně prst. „Jsou tu ale podmínky.“

„Ach, George bude souhlasit se vším rozumným,“ nepochybovala Marga. „Tohle je pro něj obrovská příležitost.“

Georgeovi bylo jasné, že má na mysli obrovskou příležitost pro černošského kluka, ale neprotestoval. Ostatně Marga má pravdu. „Jaké podmínky?“ zeptal se opatrně.

„Nic, co by neplatilo pro kteréhokoli právníka na světě,“ odpověděl Greg. „Nesmíš se dostat do žádného maléru, to je vše. Právník se nemůže dostat na opačnou stranu než úřady.“

Georgeovi to bylo podezřelé. „Nedostat se do maléru?“

„Prostě se už neúčastnit žádných protestních hnutí, pochodů, demonstrací, takových věcí. Jako advokátní koncipient na nic takového stejně nebudeš mít čas.“

Návrh George rozhněval. „Takže bych svůj pracovní život zahájil slibem, že se nikdy nebudu angažovat pro věc svobody.“

„Takhle se na to nekoukej,“ zavrtěl hlavou otec.

George spolkl rozlícenou odpověď. Věděl, že rodina pro něj chce jen to nejlepší. Pokusil se zachovat neutrální hlas. „Jak se na to mám koukat?“

„Tvoje úloha v hnutí za občanská práva nebude úloha frontového vojáka, nic víc. Buď podporovatelem. Posílej jednou ročně šek NAACP.“ Národní asociace pro povznesení barevného obyvatelstva byla nejstarší a nejkonzervativnější skupina hájící občanská práva: stavěli se proti Jezdcům svobody, považovali je za příliš provokativní. „Prostě se drž při zemi. Do autobusu ať nastoupí někdo jiný.“

„Možná by to šlo jinak,“ řekl George.

„A to jak?“

„Mohl bych pracovat pro Martina Luthera Kinga.“

„On ti nabídl zaměstnání?“

„Zatím to byla spíš sondáž.“

„Kolik by ti platil?“

„Moc by to asi nebylo.“

„Nemysli si, že můžeš odmítnout naprosto perfektní džob a pak za mnou chodit a chtít apanáž,“ ozval se Lev.

„Jasně, dědo,“ přikývl George, třebaže přesně na tohle myslel. „Mám ale dojem, že to přesto vezmu.“

Do sporu se vmísila matka. „Ach, Georgi, nedělej to,“ prosila. Chystala se říct víc, ale ozvala se výzva, aby se promující studenti seřadili k převzetí diplomů. „Běž,“ vyzvala ho. „Promluvíme si potom.“

George odešel od rodiny a zařadil se na své místo v zástupu absolventů. Obřad začal a George se pomalu sunul kupředu. Vzpomínal, jak v létě pracoval v kanceláři Fawcett Renshaw. Pan Renshaw se považoval za hrdinského liberála, protože přijal černošského pracovníka. Jenže George dostával práci, která byla nedůstojně lehká i pro stážistu. Byl trpělivý a vyhlížel příležitost; jedna se mu naskytla. Připravil právní rešerše, a ty jejich firmě vyhrály kauzu. A advokátní kancelář pak Georgeovi nabídla, aby u nich hned po promoci nastoupil.

Takové věci se mu stávaly často. Lidé předpokládají, že student na Harvardu musí být inteligentní a schopný – pokud není černý; v tom případě na něj nikdo nesází. George musel celý život dokazovat, že není hlupák. Štvalo ho to. Bude-li mít někdy děti, pak doufal, že budou vyrůstat v odlišném světě.

Byl na řadě, aby vyšel na pódium. Když stoupal po krátkých schodech, udivilo ho, že slyší syčení.

Syčení patřilo k harvardské tradici, obvykle se používalo proti pedagogům, kteří špatně učili nebo se chovali ke studentům hrubě. George to natolik vyděsilo, že se na schodech zastavil a ohlédl se. Zachytil obličej Josepha Huga. Hugo nebyl sám – na to bylo syčení příliš silné –, ale George si byl jistý, že to Hugo zorganizoval.

George měl pocit, že je nenáviděný. Tolik ho to pokořilo, že nedokázal vyjít na pódium. Zůstal stát jako přimražený a do tváří se mu vehnala krev.

Pak někdo začal tleskat. George pohlédl přes řady sedících a uviděl, jak se zvedá nějaký profesor. Byl to Merv West, jeden z mladších členů pedagogického sboru. Další lidé začali tleskat s ním a rychle přehlušili syčení. Postavilo se několik dalších. George si domyslel, že i lidé, kteří ho neznají, vytušili podle paže v sádře, kdo je.

Vrátila se mu kuráž a na pódium vyšel. Když dostával diplom, rozlehl se jásot. Pomalu se otočil čelem k přihlížejícím a poděkoval za potlesk skromným úklonem hlavy. Pak odešel.

S bušícím srdcem se připojil k ostatním studentům. Několik lidí mu mlčky potřáslo rukou. Syčení ho vyděsilo, ale zároveň byl nadšený potleskem. Uvědomil si, že se potí, a otřel si obličej kapesníkem. Takové martyrium.

Zbytek obřadu sledoval jako omámený, rád, že má čas, aby se vzpamatoval. Když otřes ze syčení odezněl, George pochopil, že to byla práce Huga a hrstky pravicových bláznů; liberální Harvard ho poctil. Měl bych se cítit hrdý, pomyslel si.

Studenti se opět připojili k rodinám a šli na oběd. Matka George objala. „Fandili ti,“ řekla.

„Ano,“ přitakal Greg. „I když se chvíli zdálo, že to bude něco jiného.“

George rozevřel ruce s apelujícím gestem. „Jak bych mohl nebýt součástí tohohle boje?“ zeptal se. „Já tu práci u Renshawa skutečně chci a chci udělat radost rodině, která mě celé ty roky při studiu podporovala – jenže to není vše. Co když budu mít děti?“

„To by bylo prima!“ vmísila se Marga.

„Jenže, babi, moje děti budou barevné. V jakém světě budou vyrůstat? Budou Američany druhého řádu?“

Rozhovor přerušil příchod Merva Westa. Potřásl Georgeovi rukou a blahopřál mu k získání diplomu. Profesor West byl pro tuto příležitost oblečený poněkud méně slavnostně v tvídovém obleku a s límcem na knoflíčky.

„Děkuju, že jste začal tleskat, pane profesore,“ řekl George.

„Neděkujte mi, zasloužil jste si to.“

George mu představil rodinu. „Právě jsme si povídali o mé budoucnosti.“

„Doufám, že jste ještě neudělal definitivní rozhodnutí.“

Podařilo se mu vydráždit Georgeovu zvědavost. Co tím míní? „Ještě ne,“ odpověděl. „Proč?“

„Mluvil jsem s ministrem spravedlnosti Bobbym Kennedym – také absolventem Harvardu, jak víte.“

„Doufám, že jste mu řekl, že jeho řešení toho, co se stalo v Alabamě, dělá hanbu celé zemi.“

West se kajícně usmál. „Ne tak úplně těmito slovy. Ale shodli jsme se, že reakce vlády byla nedostatečná.“

„Velmi nedostatečná. Neumím si představit, že on...“ Vtom Georgeovi klesl hlas, jako by ho cosi náhle napadlo. „Co to má společného s úvahami o mé budoucnosti?“

„Bobby se rozhodl, že přijme mladého černošského právníka, aby tým ministra spravedlnosti získal černošský náhled na občanská práva. A zeptal se mě, jestli tu je někdo, koho bych mohl doporučit.“

George byl na okamžik ohromený. „Vy říkáte...“

West zvedl varovně ruku. „Zaměstnání vám nenabízím – to může udělat jedině Bobby. Ale můžu vám zařídit pohovor... jestli chcete.“

„Georgi!“ zvolala Jacky. „Pracovat s Bobbym Kennedym! To by bylo fantastické!“

„Mami, Kennedyové nás tak ošklivě zklamali.“

„Tak jdi pracovat pro Bobbyho a změň to!“

George váhal. Pohlédl na dychtivé tváře kolem sebe: na matku, otce, babičku, dědečka a znovu na matku.

„Možná půjdu,“ přikývl nakonec.

KAPITOLA OSMÁ

Dimka Dvorkin byl celý nesvůj, že je ve dvaadvaceti stále ještě panic.

Na vysoké škole chodil s několika dívkami, ale žádná mu nedovolila dotáhnout to až do konce. Nebyl si ostatně ani jistý, jestli by to bylo dobře. Nikdo mu výslovně neřekl, že sex by měl být součástí dlouhodobého milostného vztahu, ale on to stejně nějak takhle pociťoval. Na rozdíl od některých chlapců s tím nijak zvlášť nespěchal. Nedostatek zkušeností ho však teď přiváděl do rozpaků.

Jeho kamarád Valentin Lebeděv byl pravým opakem. Vysoký a sebejistý, měl černé vlasy, modré oči a překypoval šarmem. Do konce prvního ročníku na Moskevské univerzitě dostal do postele většinu studentek z katedry politologie i jednu učitelku.

Dimka se na něj obrátil s jedním dotazem už krátce poté, co se skamarádili. „Co jako děláš, abys zabránil otěhotnění?“

„To je snad problém tý holky, ne?“ odpověděl lehkomyslně Valentin. „V nejhorším případě se dá vždycky zajistit potrat.“

Z rozhovorů s dalšími kamarády Dimka poznal, že tentýž postoj zaujímá mnoho sovětských chlapců. Muži neotěhotní, tudíž to není jejich problém. A v prvních dvanácti týdnech těhotenství se potrat na žádost poskytuje. Dimkovi však Valentinův přístup nebyl příjemný, možná proto, že jeho sestra se k tomu stavěla tak opovržlivě.

Sex byl Valentinovým hlavním zájmem, studium zůstávalo na druhém místě. U Dimky tomu bylo naopak – proto byl Dimka nyní asistentem v Kremlu a Valentin pracoval na moskevské radnici v oddělení městských parků.

Díky svým konexím na radnici mohl pro ně dva Valentin zařídit v červenci 1961 týdenní pobyt v prázdninovém táboře V. I. Lenina pro mladé komunisty.

Tábor se svými stany postavenými v řadách jako podle pravítka a večerkou v půl jedenácté působil poněkud vojensky, ale byl tu plavecký bazén, jezero, kde se lze projíždět na loďce, a spousty dívek; strávit zde týden bylo velmi žádané privilegium.

Dimka měl pocit, že si dovolenou zaslouží. Summit ve Vídni skončil vítězstvím pro Sovětský svaz a on měl na něm zásluhu.

Vídeň ve skutečnosti začala pro Chruščova špatně. Kennedy a jeho okouzlující manželka vjeli do Vídně s flotilou limuzín opatřených desítkami vlajících praporků s hvězdami a pruhy. Když se oba vůdci setkali, celý svět viděl, že Kennedy je o hlavu vyšší, tyčí se nad Chruščovem a shlíží na jeho pleš. Vedle Kennedyho elegantních sak a úzkých kravat vypadal Chruščov jako sedlák v nedělním obleku. Amerika vyhrála v soutěži osobního kouzla, zatímco Sovětský svaz ani netušil, že do ní vstupuje.

Sotva však začaly rozhovory, Chruščov v nich dominoval. Když se Kennedy pokusil o přátelskou diskusi jako mezi dvěma rozumnými muži, Chruščov začal být hlasitě útočný. Kennedy nadhodil, že není logické, aby Sovětský svaz podporoval komunismus ve třetích zemích a pak pobouřené protestoval proti americkým snahám zatlačit komunismus zpátky do sovětské sféry. Chruščov pohrdavě odpověděl, že šíření komunismu je historická nutnost a nikoli něco, čemu by se kdokoli z nich mohl postavit do cesty. Kennedyho znalosti marxistické filozofie byly slabé a on nevěděl co říct.

Strategie, kterou vypracoval Dimka a ostatní poradci, triumfovala. Když se Chruščov vrátil do Moskvy, přikázal rozeslat desítky kopií protokolů ze summitu nejen do sovětského bloku, ale i vůdcům tak vzdálených zemí, jako je Kambodža a Mexiko. Kennedy od té doby mlčel, dokonce ani neodpověděl na Chruščovovu hrozbu, že se zmocní Západního Berlína. A Dimka odešel na dovolenou.

První den si Dimka vzal na sebe nové oblečení – kostkovanou košili s krátkými rukávy a šortky, které mu matka ušila z kalhot obnošeného modrého seržového obleku. „Takovýhle kraťasy jsou na Západě v módě?“ zeptal se Valentin.

Dimka se zasmál. „Pokud vím, tak ne.“

Zatímco se Valentin holil, Dimka šel pro zásoby.

Poté co se vynořil ze stanu, s potěšením zjistil, že hned vedle zapaluje mladá žena malý přenosný vařič, který patřil k vybavení každého stanu. Byla o něco starší než Dimka, odhadoval ji na sedmadvacet. Měla husté rudohnědé vlasy zastřižené na mikádo a rozkošné pihy. V oranžové blůzce a úzkých černých kalhotách sahajících těsně pod kolena vypadala znepokojivě elegantně.

„Ahoj!“ pozdravil Dimka s úsměvem. Zvedla k němu oči. „Nepotřebuješ s tím pomoct?“ zeptal se.

Zapálila plyn sirkou a beze slova se vrátila do stanu.

Hm, tak s touhle o panictví nepřijdu, pomyslel si Dimka a šel dál.

V obchodě vedle bloku společných umýváren nakoupil vejce a chleba. Když se vracel, před sousedním stanem stály dvě dívky: ta, kterou předtím oslovil, a hezká štíhlá blondýna. Blondýna měla černé kalhoty stejného střihu, ale růžovou blůzu. Bavil se s nimi Valentin a obě se smály.

Seznámil je s Dimkou. Rusovláska se jmenovala Nina a o jejich předchozím setkání se nezmínila, třebaže stále ještě vypadala rezervovaně. Blondýna byla Anna, a ta se očividně chovala přátelsky, usmívala se a půvabným gestem si odhrnovala vlasy z čela.

Dimka a Valentin s sebou přivezli železný kastrol s dlouhým držadlem, ve kterém hodlali připravovat všechno jídlo. Dimka ho naplnil vodou, aby uvařil vejce, ale děvčata byla vybavena líp; Nina si od něj vejce vzala s tím, že udělá bliny, tenké palačinky z pohankové mouky.

Situace se začíná zlepšovat, pomyslel si Dimka.

Při jídle si Dimka Ninu pozorně prohlížel. Úzký nos, malá ústa a líbezně vystupující brada jí dávaly obezřetný výraz, jako by neustále všechno zvažovala. Měla však bujné tvary, a když si Dimka představil, že ji možná uvidí v plavkách, vyschlo mu v hrdle.

„Jdeme si s Dimkou půjčit loďku – chceme si zaveslovat na opačnou stranu jezera.“ O takovém plánu teď Dimka slyšel poprvé, ale neřekl nic. „Co kdybychom si tam vyrazili všichni čtyři?“ pokračoval Valentin. „Můžeme si s sebou vzít studený oběd.“

Takhle snadné to přece nemůže být, pomyslel si Dimka. Vždyť se sotva seznámili!

Dívky na sebe upřely telepatický pohled. „Uvidíme,“ řekla pak bryskně Nina. „Jdeme uklízet.“ Začala sbírat talíře a příbory.

Tohle bylo zklamání, ale třeba ještě není všemu konec.

Dimka se nabídl, že odnese špinavé nádobí do umývárny.

„Odkud máš ty kraťasy?“ zeptala se Nina cestou.

„Ušila mi je matka.“

„Jsi roztomilý,“ zasmála se.

Dimka si položil otázku, co by myslela jeho sestra tím, kdyby o nějakém muži řekla, že je roztomilý. Usoudil, že to znamená, že je hodný, ale nikoli atraktivní.

V betonovém bloku se nacházely záchody, sprchy a velké společné dřezy na mytí nádobí. Nina myla nádobí a Dimka přihlížel. Přemýšlel, co říct, ale nic ho nenapadalo. Kdyby se ho zeptala na berlínskou krizi, mohl by povídat celý den. Jenže na ty mírně zábavné nesmysly, které ze sebe Valentin neustále chrlil bez sebemenší námahy, neměl Dimka prostě nadání. Nakonec se přece jen zmohl na otázku. „S Annou se znáš už dlouho?“

„Pracujeme spolu,“ odpověděla. „Obě jsme referentky v ústředí odborového svazu pracovníků v kovoprůmyslu v Moskvě. Já jsem se před rokem rozvedla a Anna hledala někoho, kdo by se s ní rozdělil o náklady za byt, a tak teď bydlíme spolu.“

Rozvedená, uvažoval Dimka; to znamená, že je sexuálně zkušená. Polekal se. „Jaký byl tvůj manžel?“

„Je to hovado,“ odpověděla Nina. „Nechci o něm mluvit.“

„Dobře.“ Dimka se zoufale snažil najít něco nemastného neslaného, co by řekl. „Zdá se, že Anna je skutečně prima.“

„Má dobré konexe.“

Tohle byla divná poznámka ve vztahu ke kamarádce. „Jak to?“

„Tuhle dovolenou nám opatřil její otec. Je odborový tajemník moskevské oblasti.“ Zdálo se, že Nina je na to hrdá.

Dimka nesl čisté talíře zpátky ke stanům. „Připravili jsme chleby – se šunkou a sýrem,“ oznámil vesele Valentin, když dorazili. Anna pohlédla na Ninu a udělala bezmocné gesto, jako by chtěla říct, že nedokázala zastavit Valentinův drtivý nápor, ale Dimkovi bylo jasné, že to ve skutečnosti udělat nechtěla. Nina pokrčila rameny, a tak bylo rozhodnuto, že si vyrazí společně na piknik.

Museli čekat hodinu ve frontě na loďku, ale Moskvané jsou na fronty zvyklí a ještě před polednem se ocitli na průzračné studené vodě. Valentin a Dimka se střídali u vesel a děvčata se vyhřívala na sluníčku. Zdálo se, že nikdo nemá zapotřebí konverzovat.

Na opačné straně jezera uvázali loďku na malé pláži. Valentin si stáhl košili a Dimka ho následoval. Anna si odložila blůzku a kalhoty. Pod nimi měla světle modré dvoudílné plavky. Dimka věděl, že se jim říká bikini a že je to v módě na Západě, ale ještě nikdy žádné neviděl; teď se zastyděl za vzrušení, jaké pocítil. Málem nemohl odtrhnout oči od hladkého plochého břicha a pupíku.

K jeho zklamání zůstala Nina oblečená.

Snědli obložené chleby a Valentin vytáhl láhev vodky. Dimka věděl, že v táboře se vodka neprodává. „Koupil jsem ji od hlídače člunů,“ vysvětlil jim Valentin. „Rozběhl tu malý kapitalistický podnik.“ Tohle Dimku nepřekvapilo: většina věcí, které lidi skutečně chtějí, se prodává na černém trhu – od televizních přijímačů až po džíny.

Nechali láhev kolovat a obě dívky si dopřály pořádný doušek.

Nina si otřela ústa hřbetem ruky. „Tak vy dva pracujete spolu v oddělení parků?“

„Nene,“ zachechtal se Valentin. „Na to je Dimka moc chytrý.“

„Pracuju v Kremlu,“ řekl Dimka.

Na Ninu to silně zapůsobilo. „Co tam děláš?“

Dimkovi se na to nechtělo odpovídat, protože by to vypadalo, že se vychloubá. „Jsem asistent prvního tajemníka.“

„Chceš říct soudruha Chruščova!“ zvolala Nina užasle.

„Jak ses sakra dostal k takový práci?“

„Říkal jsem ti, je chytrý,“ vmísil se Valentin. „V každý třídě byl vždycky nejlepší.“

„K takovýhle práci se nedostaneš jen proto, že máš nejlepší známky,“ namítla břitce Nina. „Koho znáš?“

„Můj děda Grigorij Peškov útočil za Říjnové revoluce na Zimní palác.“

„To ti dobrou práci nezajistí.“

„Dobře, táta byl u KGB – loni zemřel. Strýc je generál. A já jsem chytrý.“

„Taky skromný,“ poznamenala, ale její sarkasmus byl laskavý. „Jakpak se jmenuje strejda?“

„Vladimir Peškov. Říkáme mu Voloďa.“

„O generálu Peškovovi jsem slyšela. Tak on je tvůj strýc. Když máš takovou rodinu, jak to, že nosíš podomácku ušitý kraťasy?“

Teď Dimku zmátla. Poprvé o něj projevila zájem, ale on nepoznal, jestli ho obdivuje, nebo jím pohrdá. Možná je to jen její způsob chování.

Valentin se zvedl. „Pojď to tady se mnou propátrat,“ vyzval Annu. „Ty dva tu necháme, ať si proberou Dimkovy kraťasy.“ Pak se vzali za ruce a odešli do lesa.

„Tvýmu kamarádovi se nelíbím,“ poznamenala Nina.

„Ale líbí se mu Anna.“

„Je hezká.“

„Ty jsi krásná,“ řekl Dimka tiše. Neplánoval, že to řekne; prostě mu to vylítlo z pusy. Myslel to však vážně.

Nina se na něj zamyšleně zadívala, jako by ho znovu vyhodnocovala. „Nechceš si jít zaplavat?“ zeptala se pak.

Dimka o vodu moc nestál, ale toužil vidět Ninu v plavkách. Stáhl ze sebe oblečení: pod šortkami měl plavky.

Nina měla jednodílné hnědé nylonové plavky, nikoli bikini, ale vyplňovala je tak pěkně, že Dimka nebyl zklamaný. Byla pravým opakem štíhlé Anny. Nina měla velká prsa, široké boky a hrdlo poseté pihami. Zahlédla, jak na ni civí, odvrátila se a rozběhla se do vody.

Dimka ji následoval.

Navzdory slunci bylo velice chladno, ale Dimka přesto vnímal vodu na svém těle jako příjemnou. Oba rázně plavali, aby se zahřáli. Zamířili hluboko do jezera a pak se pomaleji vraceli ke břehu. Zastavili se kousek od pláže a Dimka spustil nohy ke dnu. Voda jim sahala do pasu. Dimka pohlédl Nině na prsa. Ve studené vodě jí pod plavkami vystouply bradavky.

„Nečuč na mě,“ okřikla ho a laškovně mu cákla vodu do obličeje.

On jí cáknutí oplatil.

„Tak dobře!“ přikývla, popadla ho za hlavu a pokusila se ho strčit pod vodu.

Dimka se nedal a chytil ji kolem pasu. Zápasili ve vodě. Ninino tělo bylo těžké, ale pevné a Dimka s požitkem vychutnával jeho bytelnost. Objal ji oběma pažemi a zvedl jí chodidla ode dna. Když sebou mlátila, smála se a pokoušela se osvobodit, přitáhl ji k sobě pevněji a její hebká prsa se mu přitiskla na obličej.

„Vzdávám se!“ vykřikla.

Neochotně ji pustil. Okamžik na sebe koukali. Zahlédl v jejích očích záblesk touhy. Cosi její postoj k němu změnilo: vodka, zjištění, že je vysoko postavený aparátčík, rozjařenost z dovádění ve vodě, nebo možná všechno dohromady. Bylo mu to docela jedno. V jejím úsměvu spatřil výzvu a políbil ji na ústa.

S nadšením mu polibek oplatila.

Zapomněl na studenou vodu a zcela se ztratil v pocitu jejích rtů a jazyka. Po několika minutách se však zatřásla. „Jdeme z vody,“ rozhodla.

Když se brodili mělčinou ke břehu, držel ji za ruku. Lehli si na trávu vedle sebe a začali se znovu líbat. Dimka se dotkl jejích prsou a napadlo ho, jestli tohle není den, kdy přijde o panictví.

Pak je vyrušil řezavý hlas z megafonu. „Vraťte člun do doku! Váš čas vypršel!“

„Mravnostní policie!“ zamumlala Nina.

Dimka se navzdory svému zklamání zahihňal.

Zvedl hlavu a asi sto metrů od břehu spatřil malý gumový člun s přívěsným motorem.

Zamával na znamení, že rozumí. Měli člun půjčený na dvě hodiny. Tušil, že úplatek správci by jim zajistil prodloužení, ale při vypůjčování na to nepomyslel. Vždyť se mu ani nesnilo, že by jeho vztah s Ninou pokročil tak rychle.

„Nemůžeme se vrátit bez ostatních,“ upozornila Nina; chvilku poté se však Valentin a Anna vynořili z lesa. Byli jen kousek z dohledu, domyslel si Dimka, a zaslechli výzvu z megafonu.

Chlapci poodešli od dívek a všichni se oblékli přes plavky. Dimka zaslechl, jak si Nina s Annou tiše povídají, Anna cosi naléhavě říká a Nina se chichotá a souhlasně přikyvuje.

Potom Anna na Valentina významně pohlédla. Zdálo se, že to byl předem dohodnutý signál. Valentin kývl hlavou a otočil se k Dimkovi. „Večer půjdeme všichni čtyři na taneční zábavu. Až se vrátíme, Anna přijde ke mně do našeho stanu. Ty máš jít s Ninou do jejich stanu. Oukej?“

To bylo víc než oukej, to bylo senzační. „To všechno jsi dohodl s Annou?“ zeptal se Dimka.

„Jo, a Nina právě souhlasila.“

Dimka tomu skoro nemohl uvěřit. Bude moct celou noc objímat Ninino pevné tělo. „Líbím se jí!“

„To dělají ty kraťasy.“

Nasedli do loďky a veslovali zpátky. Dívky oznámily, že se chtějí hned po návratu osprchovat. Dimka přemýšlel, jak urychlit čas, který zbývá do večera.

Když dorazili do doku, zahlédli čekajícího muže v černém obleku.

Dimka instinktivně vytušil, že je to posel pro něj. To jsem si mohl myslet, napadlo ho; všechno se vyvíjelo až moc dobře.

Všichni z loďky vystoupili. Nina pohlédla na muže potícího se v obleku. „Budeme zatčeni, protože jsme si ten člun nechali moc dlouho?“ zeptala se; žertovala jen napůl.

„Nejste tu pro mě?“ zeptal se Dimka. „Jsem Dmitrij Dvorkin.“

„Ano, Dmitriji Iljiči,“ přisvědčil muž uctivě. „Jsem váš šofér. Jsem tu, abych vás odvezl na letiště.“

„Co je tak naléhavého?“

Řidič pokrčil rameny. „Chce s vámi mluvit první tajemník.“

„Skočím si pro zavazadlo,“ přikývl lítostivě Dimka.

Bylo mu jen malou útěchou, že Nina vypadala ohromeně.

Auto odvezlo Dimku na letiště Vnukovo jihozápadně od Moskvy, kde už čekala Věra Pletnerová s velkou obálkou a letenkou do Tbilisi, hlavního města Gruzínské sovětské socialistické republiky.

Chruščov nebyl v Moskvě, odpočíval na své dače v Picundě, černomořských lázních oblíbených nejvyššími vládními představiteli; tam Dimka směřoval.

Letadlem ještě nikdy předtím neletěl.

Nebyl jediným asistentem, kterému přerušili dovolenou. Když se v odletové hale chystal otevřít obálku, přistoupil k němu Jevgenij Filipov – navzdory letnímu počasí měl na sobě jako obvykle šedou flanelovou košili. Filipov vypadal potěšeně, což bylo rozhodně zlé znamení.

„Vaše strategie selhala,“ oznámil Dimkovi s očividným uspokojením.

„Co se stalo?“

„Prezident Kennedy měl televizní projev.“

Po celých sedm týdnů od summitu ve Vídni Kennedy nic neřekl. Spojené státy neodpověděly na Chruščovovu hrozbu, že podepíšou dohodu s Německou demokratickou republikou a vezmou si Západní Berlín. Dimka soudil, že americký prezident je příliš vystrašený, než aby se Chruščovovi postavil. „O čem byl ten projev?“

„Vyzval Američany, aby se připravili na válku.“

To tedy byla nepředvídaná událost.

Ozvala se výzva k nástupu do letadla. „Co přesně Kennedy řekl?“ zeptal se Dimka Filipova.

„V souvislosti s Berlínem prohlásil: ,Útok na toto město bude považován za útok na nás všechny.‘ Celý text máš v obálce.“

Zamířili na palubu, Dimka stále v šortkách. Letěli proudovým dopravním letadlem Tupolev Tu-104. Při startu se Dimka díval z okna. Věděl, na jakém principu letadlo funguje, znal vztlak vznikající rozdílem tlaků mezi horní a dolní částí křídla, ale když se letadlo vzneslo do vzduchu, připadalo mu to přesto jako kouzlo.

Nakonec pohled odtrhl a otevřel obálku.

Filipov nepřeháněl.

Kennedy nedělal jen hrozivé poznámky. Navrhl ztrojnásobit počet branců, povolat zálohy a zvýšit americkou armádu na milion mužů. Připravoval nový letecký most do Berlína, přesun šesti divizí do Evropy a hospodářské sankce proti zemím Varšavské smlouvy.

A zvýšil vojenský rozpočet o více než tři miliardy dolarů.

Dimka si uvědomil, že strategie, kterou Chruščov a jeho poradci naplánovali, katastrofálně selhala. Všichni toho pohledného mladého prezidenta podcenili. Nakonec se zastrašit nedal.

Co teď může Chruščov dělat?

Mohl by rezignovat. Tohle ještě žádný sovětský vůdce neudělal – Lenin i Stalin zemřeli ve funkci –, jenže v revoluční politice má všechno své poprvé.

Dimka si přečetl projev dvakrát a po zbytek dvouhodinového letu o něm přemítal. Pomyslel si, že Chruščovova rezignace má jedinou alternativu: vůdce by mohl vyhodit všechny asistenty, přijmout nové poradce, přeskupit prezidium tak, že dá svým nepřátelům větší moc jako výraz uznání, že se mýlil, a slíbit, že v budoucnu bude vyhledávat moudřejší rady.

Dimkova krátká kariéra v Kremlu každopádně skončila. Možná to bylo příliš ambiciózní, pomyslel si. Bezpochyby ho čeká skromnější budoucnost.

Přemýšlel, jestli s ním vnadná Nina stále ještě bude chtít strávit noc.

Přistáli v Tbilisi a malé vojenské letadlo přeneslo Dimku a Filipova na úzkou přistávací plochu na pobřeží.

Tam na ně čekala Natalija Smotrovová z ministerstva zahraničních věcí. Vlhký přímořský vzduch jí zvlnil vlasy; vypadala až poněkud prostopášně. „Špatné zprávy od Pěrvuchina,“ oznámila, když je odvážela od letadla. Michail Pěrvuchin byl sovětský velvyslanec ve východním Německu. „Proud emigrantů na Západ se změnil v záplavu.“

Filipov vypadal otráveně, patrně proto, že zprávu nedostal dřív než Natalija. „O jakých číslech mluvíme?“

„Přibližuje se to tisíci lidí denně.“

Dimku to vyvedlo z míry. „Tisíc denně?“

Natalija přikývla. „Pěrvuchin říká, že východoněmecká vláda už není stabilní. Země je na pokraji zhroucení. Může dojít k lidovému povstání.“

„Vidíš?“ obrátil se Filipov na Dimku. „K tomuhle vede ta vaše politika.“

Dimka nevěděl, co odpovědět.

Natalija jela po pobřežní silnici k zalesněnému poloostrovu a odbočila do masivní kovové brány zasazené do dlouhé omítnuté zdi. Uprostřed bezvadně upravených trávníků stála bílá vila s dlouhým balkonem v patře. Vedle domu se nacházel velký plavecký bazén. Dimka ještě nikdy neviděl dům s vlastním bazénem.

„Je vzadu u moře,“ řekl strážný Dimkovi a ukázal hlavou k opačné straně domu.

Dimka došel po cestě mezi stromy k oblázkové pláži. Voják se samopalem si ho pozorně prohlédl, pak pokynul rukou.

Chruščova našel pod palmou. Druhý nejmocnější muž světa byl malý, tlustý, plešatý a ošklivý. Na sobě měl kalhoty od obleku, které mu přidržovaly šle, a bílou košili s vyhrnutými rukávy. Seděl na proutěné plážové židli a na stolku před ním stál džbán s vodou a sklenice. Zdálo se, že nic nedělá.

Pohlédl na Dimku. „Kde jsi vzal ty šortky?“

„Ušila mi je matka.“

„Měl bych si opatřit šortky.“

Dimka pronesl slova, která si nacvičil. „Soudruhu první tajemníku, nabízím svou okamžitou rezignaci.“

Chruščov to ignoroval. „Do dvaceti let předstihneme Spojené státy ve vojenské síle a hospodářské prosperitě,“ prohlásil, jako by pokračovali v probíhající diskusi. „Jak ale do té doby zabráníme silnější velmoci, aby neovládala globální politiku a nezadržovala šíření komunismu ve světě?“

„Nevím,“ odpověděl Dimka.

„Koukej na tohle,“ vyzval ho Chruščov. „Já jsem Sovětský svaz.“ Zvedl džbán a pomalu lil vodu do sklenice, až byla po okraj plná. Pak podal džbán Dimkovi. „Ty jsi Spojené státy,“ pokračoval. „Teď lij do sklenice vodu ty.“

Dimka udělal, co mu bylo řečeno. Sklenice přetekla a voda promáčela bílý ubrus.

„Vidíš?“ řekl Chruščov, jako by cosi dokázal. „Když je sklenice plná, nic do ní nepřiliješ, ledaže naděláš svinčík.“

Dimka nechápal. Položil očekávanou otázku. „Jaký to má význam, Nikito Sergejeviči?“

„Mezinárodní politika je jako sklenice. Agresivní kroky kterékoli strany do ní vlévají vodu. Přetečení znamená válku.“

Dimka pochopil. „Když je napětí na maximu, nikdo nemůže učinit žádný krok, aniž vyvolá válku.“

„Správně. A Američani válku nechtějí, stejně jako my. Když tedy udržíme mezinárodní napětí na maximu – až k prasknutí –, americký prezident bude bezmocný. Nemůže udělat nic, aby nevyvolal válku, čili nesmí udělat nic!“

Dimka si uvědomil, že je to brilantní. Ukazuje to, jak slabší mocnost může dominovat. „Kennedy je tudíž teď bezmocný?“ zeptal se.

„Protože jeho dalším krokem je válka!“

Dimka přemítal, jestli tohle byl Chruščovův dlouhodobý plán. Nebo ho právě vymyslel jako zpětné ospravedlnění? Improvizovat rozhodně uměl. Jenže na tom sotva záleží. „Co tedy uděláme s berlínskou krizí?“ zeptal se.

„Postavíme zeď,“ odpověděl Chruščov.

KAPITOLA DEVÁTÁ

George Jakes vzal Verenu Marquandovou na oběd do podniku zvaného Jockey Club. Nebyl to žádný klub, ale luxusní restaurace v hotelu Fairfax, kam s oblibou docházeli lidé z okruhu Kennedyových. George a Verena byli nejlépe oblečenou dvojicí v místnosti, ona vypadala úchvatně v kostkovaných šatech s širokým červeným páskem, on v zakázkovém tmavomodrém plátěném blejzru s proužkovanou kravatou. Stejně však dostali stůl u dveří do kuchyně. Washington byl integrovaný, ale nikoli bez předsudků. George se tím nenechal otrávit.

Verena přijela do Washingtonu s rodiči. Později odpoledne se měli na pozvání z Bílého domu zúčastnit koktejlu pořádaného na poděkování vysoce exponovaným stoupencům, jako jsou právě Marquandovi; Georgeovi bylo jasné, že nemenším důvodem pro pozvání těchto hostů je snaha udržet si jejich přízeň pro příští volební kampaň.

Verena se uznale rozhlédla kolem sebe. „Ve slušné restauraci jsem nebyla už dlouho,“ poznamenala. „Atlanta je úplná poušť.“ S rodiči, hollywoodskými hvězdami, vyrůstala v přesvědčení, že přepych je cosi normálního.

„Měla by ses přestěhovat sem,“ nadhodil George a zahleděl se do jejích znepokojivých zelených očí. Šaty bez rukávů odhalovaly dokonalost její pleti odstínu bílé kávy, a ona to jistě věděla. Kdyby se přestěhovala do Washingtonu, požádal by ji o schůzku.

George se pokoušel zapomenout na Marii Summersovou. Chodil s Norine Latimerovou, která vystudovala historii a pracovala jako sekretářka v Muzeu amerických dějin. Byla atraktivní a inteligentní, ale nefungovalo to: George pořád myslel na Marii. Třeba by Verena mohla představovat účinnější léčbu.

Tohle všechno si samozřejmě nechával pro sebe. „Tam v Georgii jsi mimo dění,“ dodal.

„Tím bych si nebyla tak jistá,“ odpověděla. „Pracuju pro Martina Luthera Kinga. Ten změní Ameriku víc než John F. Kennedy.“

„Protože doktor King má na programu jen jednu záležitost, občanská práva. Prezident jich má stovku. Je obráncem svobodného světa. Právě teď je jeho největší starostí Berlín.“

„Není to zvláštní?“ nadhodila. „On věří ve svobodu a demokracii pro německý lid ve východním Berlíně, ale už ne pro americké černochy na Jihu.“

George se usmál. Vždycky byla bojovná. „Nejde jen o to, v co věří,“ odpověděl. „Jde o to, čeho může dosáhnout.“

Pokrčila rameny. „Tak jaký rozdíl v tom můžeš představovat ty?“

„Ministerstvo spravedlnosti zaměstnává devět set padesát právníků. Než jsem nastoupil, jenom deset z nich bylo černých. Už teď představuju desetiprocentní zlepšení.“

„A čeho jsi dosáhl?“

„Ministerstvo tvrdě vyjednává se státní správou autobusové dopravy. Bobby je žádá, aby zakázali segregaci na všech autobusových linkách.“

„A proč si myslíš, že by tohle rozhodnutí mělo fungovat líp než všechna předchozí?“

„Zatím si to moc nemyslím.“ George trpěl pocity marnosti, ale jejich plný rozsah chtěl před Verenou skrýt. „Víš, v Bobbyho osobním týmu je jeden mladý bělošský právník, jmenuje se Dennis Wilson, a ten mě považuje za hrozbu a nepouští mě k opravdu důležitým schůzkám.“

„Jak může něco takového dělat? Najal tě Robert Kennedy – cožpak on o tvou práci nestojí?“

„Potřebuju získat Bobbyho důvěru.“

„Jsi pro ně jen dekorace,“ pronesla pohrdavě. „Když tě tam Bobby má, může všem vykládat, že má černocha, který mu radí v záležitostech občanských práv. Naslouchat ti nemusí.“

George se obával, že Verena může mít pravdu, ale nepřiznal to. „To závisí na mně. Musím ho přimět, aby mi naslouchal.“

„Pojď do Atlanty,“ navrhla Verena. „Ta práce u Kinga je pořád možná.“

George zavrtěl hlavou. „Moje kariéra je tady.“ Vzpomněl si, co mu říkala Maria, a zopakoval to. „Protestující můžou mít velký vliv, ale svět nakonec přetvářejí vlády.“

„Některé ano, některé ne,“ pokrčila rameny Verena.

Když odcházeli, narazili v hotelové hale na Georgeovu matku. George s ní byl domluvený, že se tu sejdou, ale neočekával, že matka bude čekat před restaurací. „Proč sis k nám nepřisedla?“ zeptal se.

Matka otázku pominula a promluvila k Vereně. „My jsme se krátce setkaly při promoci na Harvardu,“ prohodila. „Jak se daří, Vereno?“

Chovala se nezvykle zdvořile, což bylo znamení, jak George věděl, že ve skutečnosti nemá Verenu ráda.

George doprovodil Verenu k taxíku a políbil ji na tvář. „Moc rád jsem tě zase viděl,“ rozloučil se.

S matkou se pak vydal pěšky k ministerstvu spravedlnosti. Jacky Jakesová chtěla vidět, kde syn pracuje. George dohodl návštěvu na klidný den, kdy je Bobby Kennedy v centrále CIA v Langley ve Virginii, asi patnáct kilometrů za Washingtonem.

Jacky si na ten den vzala v práci volno. Oblékla se jako do kostela, vzala si klobouk i rukavičky. „Co si myslíš o Vereně?“ zeptal se za chůze George.

„Je to krásné děvče,“ odpověděla.

„Její politické názory by se ti líbily,“ pokračoval George. „Tobě a Chruščovovi.“ Přeháněl, ale Verena i Jacky byly krajně liberální „Myslí si, že Kubánci mají právo být komunisty, jestliže chtějí.“

„A to taky chtějí,“ přisvědčila Jacky a potvrdila jeho slova.

„Tak co se ti na ní nelíbí?“

„Nic.“

„Mami, my muži nejsme moc intuitivní, ale já tě pozorně sleduju celý život a poznám, kdy máš výhrady.“

Usmála se a vřele mu stiskla paži. „Ona tě přitahuje a já chápu proč. Je neodolatelná. Nechci mluvit ošklivě o dívce, která se ti líbí, ale...“

„Ale co?“

„Být ženatý s Verenou by mohlo být obtížné. Mám pocit, že její záliby jsou pro ni na prvním i posledním místě a všude mezi tím.“

„Myslíš si, že je sobecká.“

„Sobečtí jsme všichni. Myslím si, že je zhýčkaná.“

George přikývl a snažil se nebýt uražený. Matka má nejspíš pravdu. „Nemusíš si dělat starosti,“ řekl. „Je rozhodnutá, že zůstane v Atlantě.“

„Možná to tak bude nejlepší. Chci jen, abys byl šťastný.“

Ministerstvo spravedlnosti sídlilo v majestátní klasicistní budově naproti Bílému domu. Když vcházeli dovnitř, zdálo se, že se Jacky maličko nadmula pýchou. Těšilo ji, že syn pracuje na tak prestižním místě. George se z její reakce radoval. Měla na to plné právo: zasvětila mu svůj život, a tohle byla její odměna.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hranice věčnosti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.