Erich Maria Remarque

DER FUNKE LEBEN

Copyright © 1952, 1956 by New York University, successor-in-interest to the literary rights of The Estate of the Late Paulette Remarque

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © by Tom Kluepfel

Jacket photo © by Shutterstock

Translation © 2003, 2022  by Věra Houbová, heirs

ISBN  978-80-249-4735-8

I

509 pomalu zvedl hlavu a otevřel oči. Nevěděl, jestli omdlel nebo jen usnul. Mezi jedním a druhým zmizely skoro všechny rozdíly; hlad a vyčerpanost se o to už dávno postaraly. Obojí mu pokaždé připadalo, jako by se potápěl do bahnitých hlubin, odkud se už neměl nikdy vrátit. 509 chvíli tiše ležel a naslouchal. Byla v tom stará táborová zkušenost; člověk nikdy nevěděl, z které strany hrozí nebezpečí, a dokud zůstával nehybný, měl stále naději, že bude přehlédnut nebo považován za mrtvého – prostý přírodní zákon, který zná každý brouk.

Neslyšel nic podezřelého. Stráže na kulometných věžích podřimovaly, a taky za ním panoval všude klid. Opatrně otočil hlavu a pohlédl dozadu.

Koncentrační tábor Mellern pokojně dřímal na slunci. Velký apelplac, kterému SS s humorem říkávali taneční parket, byl skoro prázdný. Jenom na silných kůlech napravo od brány viseli čtyři lidé s rukama svázanýma za zády. Byli na provaze vytaženi tak vysoko, že se nohama nedotýkali země. Paže měli vykloubené. Dva topiči z krematoria se bavili tím, že po nich z okna házeli kousky uhlí; ale nikdo z těch čtyř se nehýbal. Viseli na křížích už půl hodiny a byli teď v bezvědomí. Baráky pracovního tábora byly opuštěné; ausnkomanda se ještě nevrátila. Uličkami se mihlo několik lidí, kteří měli službu na světnici. Vlevo od velké brány, před trestním bunkrem, seděl SS scharführer Breuer. Dal si vynést na slunce kulatý stolek a proutěnou židli a popíjel kávu. Na jaře 1945 byla dobrá zrnková káva vzácností; Breuer však před chvílí zardousil dva Židy, kteří už šest týdnů hnili zaživa v bunkru, a pokládal to za humánní čin, který zasluhoval odměny. Kápo z kuchyně mu ke kávě poslal i talíř s kousky bábovky. Breuer jedl pomalu, s požitkem; měl rád rozinky bez jadérek, kterých bylo v těstě plno. Se starším Židem moc zábavy neužil; to mladší se držel líp; dost dlouho sebou házel a chroptěl. Breuer se ospale usmál a zaposlouchal se do zvuků táborové kapely, která zkoušela za zahradnictvím. Hrála valčík Růže z jihu – oblíbený kousek velitele tábora, obersturmbannführera Neubauera.

509 ležel na protější straně tábora, blízko bloku dřevěných baráků, oddělených plotem z ostnatého drátu od velkého pracovního tábora. Říkalo se jim malý tábor. Byli v něm vězňové, kteří zeslábli natolik, že nemohli pracovat. Čekali tam na smrt. Skoro všichni rychle umírali; ale noví přicházeli dřív, než staří ještě stačili zemřít, a tak byly baráky neustále přeplněné. Umírající leželi často jeden přes druhého i na chodbách nebo dodělávali prostě venku, před baráky. V Mellernu nebyly plynové komory. Na to byl velitel obzvlášť hrdý. S oblibou prohlašoval, že v Mellernu se umírá přirozenou smrtí. Úředně se malý tábor nazýval rekonvalescenční oddělení – ale bylo tu jen málo takových, kteří se vzchopili natolik, aby vydrželi rekonvalescenci déle než jeden dva týdny. Malá skupinka těch, kteří ji až doposud přežili, bydlela v baráku 22. Se zbytkem šibeničního humoru si říkali veteráni. 509 patřil k nim. Přišel do malého tábora před čtyřmi měsíci a připadalo mu samotnému jako zázrak, že ještě žije. Z krematoria se sem hnal černý kouř. Vítr jej stlačil nad tábor a chuchvalce dýmu se ploužily nízko nad baráky. Páchly mastně a nasládle a dráždily ke zvracení. 509 si na dým nezvykl – ani po deseti letech v táboře. Dnes v něm byly i ostatky dvou veteránů: hodináře Jana Sibelského a univerzitního profesora Joela Buchsbauma. Oba zemřeli v baráku 22 a v poledne je odvezli do krematoria.Buchsbaum ovšem nebyl celý; chyběly mu tři prsty, sedmnáct zubů, nehty na prstech na nohou a část přirození. O to všechno přišel během své převýchovy v užitečného člověka. Na kulturních večírcích v kasárnách SS býval ten kousek s přirozením zdrojem veliké švandy. Vymyslel si hoscharführer Günter Steinbrenner,který přišel do tábora teprve nedávno. Nápad byl prostinký jako všechna velkolepá vnuknutí – pouhá injekce koncentrované kyseliny solné. Steinbrennersi tím rázem získal úctu svých přátel.

Březnové odpoledne bylo vlahé a slunce už začínalo slabě hřát; 509 však bylo zima, třebaže měl na sobě kromě vlastních šatů věci tří jiných – blůzu Josefa Buchera, plášť vetešníka Lebenthala a roztrhaný svetr Joela Buchsbauma, který zachránili, než byla mrtvola odvezena. Ale člověka, který měřil metr osmdesát a přitom vážil sotva víc než třicet kilo, by už asi nezahřál ani kožich.

509 měl nárok ležet půl hodiny na slunci. Pak se musel vrátit do baráku a odevzdat vypůjčené věci, navíc svou vlastní blůzu, a na řadu přišel další. Tak si to mezi sebou dojednali veteráni od té doby, co pominuly mrazy. Někteří se nezúčastnili. Byli příliš vyčerpaní a chtěli po zimním utrpení už jen v klidu zemřít v barácích; ale Berger, který bylstubenältester,trval na tom, aby všichni, kdo se ještě mohli pohybovat, vycházeli teď po chvilkách na čerstvý vzduch. Na řadě byl Westhof; po něm měl jít Bucher. Lebenthal odřekl; měl na práci něco lepšího.

509 se opět zadíval před sebe. Tábor byl zřízen na kopci a ostnatým drátem bylo vidět město. Leželo v údolí, hluboko pod táborem, a nad změtí střech se tyčily věže kostelů. Bylo to staré město; bylo v něm plno kostelů a hradeb, lipových alejí a křivolakých uliček. Na severu se rozprostírala nová čtvrť se širšími ulicemi, hlavním nádražím, činžáky, továrnami, měďárnou a železárnami, kde pracovaly skupiny vězňů z tábora. Širokým obloukem protékala městem řeka, ospale zrcadlící mosty a oblaka.

509 sklonil hlavu. Dokázal ji udržet pozvednutou jen chvilku. Pro krční svalstvo, které se scvrklo na pár provázků, byla lebka příliš těžká – a pohled na kouřící komíny v údolí v něm probouzel jen ještě větší hlad. A hlad zachvacoval nejen žaludek, ale taky mozek. Za léta si žaludek už zvykl a nebyl schopen jiného pocitu než ustavičné, tupé lačnosti. S hladovým mozkem to bylo horší. Hlad probouzel halucinace a nikdy se neunavil. Ve spánku se sám sžíral. V zimě to 509 trvalo tři měsíce, než se zbavil představy smažených brambor. Cítil je všude, dokonce i ve smradu latrín. Teď zase všude cítil slaninu. Slaninu se sázenými vejci.

Pohlédl na niklové hodinky ležící vedle něho na zemi. Půjčil mu je Lebenthal. Celý barák o ně pečoval jako o drahocennost; do tábora je před lety propašoval Polák Julius Silber, který byl už dávno mrtvý. 509 viděl, že mu zbývá ještě deset minut; přesto se rozhodl, že poleze zpátky k baráku. Nechtěl znovu usnout. Člověk nikdy nevěděl, jestli se znova probudí. Opatrně se rozhlédl po hlavní táborové ulici. Ani teď nespatřil nic, z čeho by hrozilo nebezpečí. Vlastně ani nic neočekával. Opatrnost pramenila spíš ze zvyku starého mazáka než ze skutečného strachu. Malý tábor byl kvůli úplavici pod jakousi karanténou a SS sem přicházeli jen zřídka. Kromě toho se dozor v posledních letech v celém táboře značně uvolnil. Válka se projevovala stále důrazněji a i SS, kteří až dosud hrdinně vraždili a mučili nevinné vězně, byli konečně posláni na frontu. Teď, na jaře 1945, byla v táboře jen třetina dřívější posádky SS. Skoro celá vnitřní správa přešla dávno do rukou vězňů. Každý barák měl svého blockältestra a několik stubenältestrů; pracovní oddíly, arbeitskomanda, podléhaly kápům a předákům, celý tábor pak lagerältestrovi. Tyto funkce zastávali vězňové. Kontrolovali je lagerführeři, blockführeři a komandoführeři, všichni jen samí esesáci. Zpočátku byli v táboře političtí vězňové; během let k nim houfně přibývali obyčejní zločinci z přeplněných městských a okresních věznic. Skupiny vězňů se od sebe lišily barvou trojúhelníku z látky, který měli všichni přišitý na šatech vedle čísla. Političtí měli červený, trestanci zelený. Židi měli jeden žlutý trojúhelník navíc, takže oba dohromady tvořily Davidovu hvězdu.

509 sebral Lebenthalův plášť a blůzu Josefa Buchera, přehodil si je přes záda a začal se plazit k baráku. Cítil, že je unavenější než jindy. Už i lézt mu bylo zatěžko. Po chvíli se pod ním začala země otáčet. Zastavil se, zavřel oči a zhluboka se nadechl, aby se vzpamatoval. V tom okamžiku se ve městě rozječely sirény.

Zprvu jen dvě. Ale za několik vteřin se přidaly další, a vzápětí už se zdálo, jako by se dole rozeřvalo celé město. Ječelo ze střech a z ulic, z věží a továren; leželo bezbranné na slunci, nic se v něm nepohnulo, jen najednou začalo řvát jako ochromené zvíře, které vidí přicházet smrt a nemůže utéct; řvalo sirénami a parními píšťalami k nebi, které bylo úplně tiché.

509 se v mžiku přikrčil. Při leteckém poplachu nesměl být nikdo venku. Pokusil by se vstát a běžet, ale byl příliš zesláblý, aby se rychle někam dostal, a barák byl příliš daleko; mezitím by po něm třeba začal nějaký znervóznělý nováček na stráži střílet. Odlezl proto co nejrychleji pár metrů zpátky k mělké prohlubni v zemi, vmáčkl se do ní a přehodil přes sebe vypůjčené šaty. Vypadalo to, jako by se tam někdo zhroutil a zůstal ležet mrtvý. To se stávalo často a nebude to tedy podezřelé. Poplach beztak nepotrvá dlouho. V posledních měsících ječely ve městě sirény obden, a nikdy se nic nepřihodilo. Letadla přelétávala dál na Hannover a na Berlín.

Teď se rozječely taky sirény v táboře. Po chvíli začal hlavní poplach – vytí kolísalo, jako by někdo přehrával pokřivené desky na obrovském gramofonu. Letadla se blížila k městu. I to už 509 znal. Netýkalo se ho to. Jeho nepřítelem byl strážný na nejbližší kulometné věži, který by mohl rozeznat, že tu neleží žádná mrtvola. Co se dělo venku za ostnatým drátem, to mu bylo jedno.

Namáhavě dýchal. Pod pláštěm se dusný vzduch měnil v černou vatu, která stále houstla a zavalovala ho. Ležel v prohlubni jako v hrobě a pomalu mu začalo připadat, že je to opravdu jeho hrob, že už nikdy nevstane, že tentokrát je to konec a on tu zůstane trčet a zemře, přemožen nakonec poslední slabostí, proti které tak dlouho bojoval. Pokusil se vzchopit, ale moc to nepomohlo; spíš ještě silněji cítil podivně odevzdané čekání, které se v něm šířilo, uvnitř a pak dál, ven, jako by pojednou všechno čekalo – i město, jako by čekal vzduch, jako by čekalo samo světlo. Bylo to, jako když začíná zatmění slunce a barvy ve vzdálené předtuše jakéhosi mrtvého světla bez slunce už dostávají nádech olověné šedi, bylo to vzduchoprázdno, bezdeché čekání, jestli smrt ještě jednou přejde kolem nebo ne.

Úder nebyl prudký, ale neočekávaný. Přišel ze strany, která se zdála chráněnější než ostatní. 509 jej ucítil na žaludku jako tvrdý otřes přicházející z hloubi země. Současně proťal vytí nad městem vysoký ocelový jekot, který hrozivě sílil, podobný řevu sirén, a přece docela jiný. 509 nevěděl, co přišlo dřív, jestli úder ze země, nebo jekot a po něm výbuch, ale věděl, že jedno ani druhé tu při žádném dřívějším poplachu neexistovalo, a jak se to teď opakovalo, blíž a silněji, nad ním i pod ním, pochopil, co to je: poprvé neletěla letadla dál. Město bylo bombardováno.

Země se opět zachvěla. 509 měl pocit, jako by do něho z podzemí bušily obrovské gumové obušky. Náhle byl zcela při smyslech. Smrtelná mdloba se rozplynula jako dým ve vichřici. Každý otřes země se mu přenášel do mozku. Chvíli ještě ležel nehybně; pak, takřka aniž si toho byl vědom, vysunul opatrně ruku a nadzvedl plášť před obličejem, aby mohl mezerou vyhlížet dolů na město.

Právě se před ním jako hračka rozsypávalo nádraží a zvedlo se do vzduchu. Pozlacená kopule přeplula skoro půvabně nad stromy městského parku a zmizela za nimi. Zdálo se, jako by dunivé exploze k tomu nepatřily – na to bylo všechno příliš pomalé a palba protiletadlových děl se v rachotu utápěla jako ňafání teriéra v basovém štěkotu velké dogy. Při dalším mocném záchvěvu se začala naklánět jedna z věží kostela svaté Kateřiny. I ta padala velmi pomalu a v pádu se ladně rozlomila na několik kusů – jako by to všechno byl zpomalený film, a ne skutečnost. Mezi domy začaly teď vyrůstat hřibovité sloupy dýmu. 509 ještě stále neměl pocit zkázy; tam dole si prostě hráli neviditelní obři. V nezasažených čtvrtích dál pokojně stoupal kouř z komínů; řeka dál zrcadlila oblaka a obláčky vybuchlých protiletadlových střel lemovaly oblohu, jako by to byla neškodná poduška, z níž všemi prasklými švy vyrážely šedobílé chomáčky bavlny.

Jedna z bomb dopadla daleko za město do luk, táhnoucích se nahoru k táboru. 509 ještě pořád nepociťoval strach; všechno bylo příliš vzdálené tomuto uzounkému světu, který jedině ještě znal. Strach mohl mít leda z hořících cigaret na očích a na varlatech, z týdnů v hladomorně, v kamenné rakvi bunkru, kde se nedalo ani stát, ani ležet, z kozy, na které mu mohli rozmlátit ledviny; z mučírny v levém křídle vedle brány, ze Steinbrennera, z Breuera, z lagerführera Webera, ale i tohle už trochu vybledlo od té doby, kdy ho přemístili do malého tábora. Musel se naučit rychle zapomínat, aby dokázal sebrat síly k dalšímu životu. Kromě toho se koncentrační tábor Mellern deseti lety mučení trochu unavil; i čerstvého esesáka, plného ideálů, časem znudilo trýznit kostlivce. Málo vydrželi a nic s nimi nebylo. Jen když přišly přírůstky, silné a schopné snášet utrpení, vzplála někdy vlastenecká horlivost. Pak vypadali o něco občerstvenější, jako po dobré vepřové s brambory a červeným zelím. Jinak však byly německé tábory v průběhu válečných let čím dál tím humánnější. Už se jen zplynovávalo, utloukalo a střílelo, nebo se lidé sedřeli k smrti a pak se nechali pojít hlady. Že tu a tam byl v krematoriu spálen i živý, to zavinilo spíš pracovní přetížení a skutečnost, že někteří kostlivci se už ani nehýbali, než nějaký zlý úmysl. Docházelo k tomu taky jenom tenkrát, když bylo nutno získat místo pro nové transporty hromadnými likvidacemi. Práce neschopní byli ponecháni, aby pošli hladem, ale ani to se v Mellernu surově nepřehánělo; i v malém táboře se vždycky našlo něco k snědku a veteráni jako 509 tak dokázali zlomit všechny rekordy a udržet se naživu.

Bombardování náhle ustalo. Jen protiletadlová děla ještě běsnila. 509 nadzvedl plášť, aby viděl na nejbližší kulometnou věž. Stanoviště bylo prázdné. Podíval se dál vpravo a pak nalevo. Ani tam nebyly stráže na věžích. Esesáci všude slezli a utekli do bezpečí; měli dobré úkryty poblíž kasáren. 509 shodil plášť a přilezl až k ostnatému drátu. Vzepřel se na loktech a zadíval se dolů do údolí.

Hořelo teď celé město. Co předtím vypadalo jako hra, to se mezitím proměnilo a ukázalo svou pravou tvář. Jako obrovský všeničící měkkýš dřepěl v ulicích černý a žlutý kouř a požíral domy. Z nádraží vylétl do výše snop jisker. Přeražená věž kostela sv. Kateřiny zaplápolala a začaly ji olizovat ohnivé jazyky, podobné sinalým bleskům. Bezstarostně, jako by se nic nestalo, stálo za vším slunce v zlaté záři a působilo skoro příšerně, že modré a bílé nebe je stejně jásavé jako před chvílí a že lesy a pohoří kolem dokola leží klidně a neúčastně dál v něžném oparu, jako by jen nad městem samým byl vynesen nějaký neznámý, temný ortel. 509 pohlížel dolů. Zapomněl na všechnu opatrnost a upřeně hleděl dolů. Neznal město jinak než skrz ostnatý drát a nikdy v něm nebyl. Ale za těch deset let, která strávil v táboře, se mu stalo něčím víc než pouhým městem.

Zpočátku pro něho bylo skoro nesnesitelným obrazem ztracené svobody. Den co den na ně shlížel – viděl jeho bezstarostný život, když se vracel od lagerführera Webera zbitý tak, že sotva lezl; vídal jeho kostely a domy, když visel s vykloubenými pažemi na kříži; vídal bílé čluny na řece a auta vyjíždějící do jarní přírody, zatímco močil krev z rozmlácených ledvin; oči mu plály, když se na ně díval, a vidět je bylo pro něho dalším utrpením vedle těch všech, která tábor přinášel.

Pak začal město nenávidět. Čas plynul a v městě se nic neměnilo, ať se tady nahoře dělo cokoli. Dál stoupal každý den kouř z jeho kamen a krbů, jako by neexistoval dým z krematoria – hřiště a parky bývaly plné radostného ruchu, zatímco v táboře dodělávaly na tanečním parketu stovky uštvaných ubožáků; v létě putovaly houfy výletníků do lesů, zatímco kolony vězňů se vracely z kamenolomů a vlekly s sebou své mrtvé a povražděné druhy; nenáviděl město, protože byl přesvědčen, že navždy zapomnělo na něj i na ostatní vězně.

Nakonec i nenávist pohasla. Boj o kůrku chleba byl důležitější než všechno ostatní – a taky poznání, že nenávist a vzpomínky by mohly zničit jeho duši stejně jako bolest. 509 se naučil stáhnout se do sebe, zapomenout a nestarat se o nic než o svůj holý život z hodiny na hodinu. Město mu začalo být lhostejné a jeho neměnící se obraz mu byl jen symbolem toho, že se už ani jeho vlastní osud nezmění.

Teď hořelo. Cítil, jak se mu třesou ruce. Pokusil se to potlačit, ale marně; ještě to zesílilo. Všechno se v něm náhle uvolnilo a nějak rozpojilo. Hlava ho bolela, jako by ji měl dutou a někdo mu v ní bubnoval.

Zavřel oči. O tohle nestál. Nechtěl, aby v něm znovu něco vyklíčilo. Rozdupal a zničil všechnu naději. Nechal ruce sklouznout na zem a položil si na ně obličej. Město se ho netýkalo. Nechtěl, aby se ho nějak týkalo. Chtěl, aby mu zase jako dřív svítilo netečné slunce na špinavý pergamen, který mu místo kůže potahoval lebku, chtěl dýchat, zabíjet vši, nemyslet – jak už se tomu dávno naučil.

Nešlo to. Chvění v něm neustávalo. Převalil se na záda a natáhl se na zemi. Nad sebou měl oblohu s obláčky výbuchů protiletadlových granátů. Rychle se rozplývaly a vítr je odháněl. Tak ležel chvíli, ale pak nevydržel ani ležet. Obloha se proměnila v modrobílou propast a jemu se zdálo, že se do ní řítí. Otočil se a posadil se. Na město už nepohlédl. Díval se na tábor a poprvé se na něj díval tak, jako by odtamtud očekával pomoc. Baráky dřímaly na slunci stejně jako předtím. Scharführer Breuer zmizel, ale z krematoria dál stoupal dým; jen trochu zřídl. Buď právě spalovali děti, nebo dostali rozkaz zastavit práci.

509 se přinutil, aby si všechno dobře prohlédl. Tohle byl jeho svět. Žádná bomba ho nezasáhla. Byl tu, neúprosný jako vždycky. Jen tento svět měl nad ním moc; to, co bylo venku, za ostnatým drátem, to se ho netýkalo. V tom okamžiku utichla protiletadlová děla. Jako by praskla obruč hluku, která ho těsně obepínala. Na okamžik si pomyslel, že se mu všechno jenom zdálo a že se zrovna probudil. Prudce se otočil.

Nezdálo se mu to. Pod ním skutečně leželo hořící město. Pod ním byl dým a zkáza, a přece jen se ho to trochu týkalo. Už se nedalo rozeznat, co bylo zasaženo, viděl jen kouř a oheň, všechno ostatní zmizelo, ale to nebylo důležité; hořelo město, to město, které se zdálo být nezměnitelné – nezměnitelné a nezničitelné jako tábor.

Přepadla ho hrůza. Náhle mu bylo, jako by na něho zezadu mířily ze všech věží všechny kulomety v táboře. Rychle se ohlédl. Nic se nedělo. Věže byly prázdné jako předtím. Ani v uličkách nebylo nikoho vidět. A přece to nepomohlo; jako pěst mu zničehonic dopadl na šíji divoký strach a zalomcoval jím. Nechtěl zemřít! Teď ne! Ve spěchu posbíral kusy šatstva a lezl zpátky. Přitom se zapletl do Lebenthalova pláště, hekal, klel a rval jej zpod kolen a plazil se dál k baráku, chvatně, hluboce rozčílený a zmatený – jako by prchal ještě před něčím jiným než před smrtí.

II

Barák 22 měl dvě křídla, z nich každému veleli dva stubenältestři. Ve druhém oddělení druhého křídla bydleli veteráni. Byla to nejtěsnější a nejvlhčí část baráku, ale jim to nevadilo; hlavně že mohli být pohromadě. Dodávalo to každému z nich víc odolnosti. Umírání bylo právě tak nakažlivé jako tyfus a osamocený jednotlivec lehko zdechl ve všeobecném mření, ať chtěl nebo nechtěl. Skupina se už ubránila líp. Když se jeden chtěl vzdát, druhové mu pomohli přežít. Veteráni v malém táboře nezůstávali naživu déle proto, že by měli víc jídla; žili, protože si dokázali uchovat zoufalý zbytek odhodlání vydržet.

V rohu veteránů leželo v té době sto třiačtyřicet kostlivců. Místa tu bylo jen pro čtyřicet. Prkenné pryčny stály po čtyřech nad sebou. Byly holé nebo pokryté starou, hnijící slámou. Bylo tam jen pár špinavých dek, o které se vždycky, když jejich majitelé zemřeli, urputně bojovalo. Na každé pryčně leželi tři až čtyři lidé. Tady bylo těsno i pro kostlivce; ramenní a pánevní kosti se totiž nesesychaly. Měli o něco víc místa, jen když si lehli na bok, namačkaní jako sardinky; i tak však bylo v noci častokrát slyšet dutou ránu, jak někdo ve spánku spadl z pryčny. Mnozí spávali skrčeni na bobku a štěstí měl ten, komu zemřeli spolunocležníci večer. Vynesli je ven, takže se mohl na jednu noc pohodlněji natáhnout, než přišel nový přírůstek.

Veteráni si zajistili kout vlevo od dveří. Zbývalo jich dvanáct. Před dvěma měsíci jich bylo čtyřiadvacet. Měla je na svědomí zima. Všichni věděli, že jsou v posledním tažení; dávky jídla se stále snižovaly a někdy nebylo jeden i dva dny vůbec co jíst; venku pak ležely vždycky kupy mrtvol.

Jeden z dvanácti veteránů zešílel a představoval si, že je vlčák. Neměl uši; urvali mu je psi, které na něm cvičili esesáci. Nejmladší se jmenoval Karel a byl to chlapec z Československa. Jeho rodiče byli mrtví; pobožný sedlák ve vesnici Westlagejimi pohnojil brambořiště. V krematoriu se totiž popel spálených sypal do pytlů a prodával jako umělé hnojivo. Obsahoval hodně fosforu a vápna. Karel nosil na mundúru červené označení politického vězně. Bylo mu jedenáct let. Nejstaršímu veteránovi bylo dvaasedmdesát. Byl to Žid, který bojoval o svůj vous. Vous patřil k jeho náboženství. Esesáci mu ho zakázali nosit, ale on se znovu a znovu pokoušel, aby mu narostl. V pracovním táboře se za to pokaždé octl na koze a dostal výprask. V malém táboře měl štěstí. Esesáci se tu tolik nestarali o dodržování táborového řádu a taky na kontrolu chodívali zřídkakdy; báli se totiž vší, úplavice, tyfu a tuberkulózy. Polák Julius Silber začal říkat starému Židovi Ahasver, protože prošel už skoro tuctem holandských, polských, rakouských a německých koncentračních táborů. Silber mezitím zemřel na tyfus a kvetl v podobě trsu petrklíčů na zahradě velitele Neubauera, který dostával popel z mrtvol zdarma; ale jméno Ahasver zůstalo. V malém táboře se starci scvrkl obličej, vous mu však vyrostl a stal se domovem a lesem celým generacím statných vší.

Stubenältester tohoto oddělení byl bývalý lékař Ephraim Berger. Byl důležitým pomocníkem v boji proti smrti, která obléhala barák ze všech stran. V zimě, když kostlivci upadli na náledía zlomili si kosti, dal některým zlomeninu do dlah a zachránil je. Nemocnice nepřijímala nikoho z malého tábora; sloužila jen těm, co byli práceschopní, a prominentům. Ve velkém táboře nebývalo v zimě náledí tak nebezpečné; když už to bylo opravdu zlé, posypaly se uličky popelem z krematoria. Nikoli z ohledu na vězně – ale aby se zachovaly potřebné pracovní síly. Od doby, kdy byl koncentrační tábor začleněn do totálního pracovního nasazení, se na to dbalo mnohem víc. O to dřív se ovšem zase udřeli k smrti. Na úbytku nezáleželo; denně bylo zatčeno dost jiných lidí.

Berger byl jedním z mála vězňů, kteří měli povolení opustit malý tábor. Už několik týdnů pracoval v umrlčí komoře krematoria. Stubenältestři zpravidla pracovat nemuseli, ale lékařů byl velký nedostatek. Proto byl Berger přidělen na práci. Baráku to skýtalo mnohé výhody. Od kápa z lazaretu, kterého Berger znal z dřívějška, mohl občas kostlivcům sehnat trochu lyzolu, vaty, aspirinu a podobně. Měl taky lahvičku jódu, která byla ukrytá pod slámou na jeho pryčně.

Nejvýznamnějším veteránem však byl Leo Lebenthal. Měl tajné styky s pokoutním kšeftováním v pracovním táboře a říkalo se, že jeho spojení dokonce sahají i mimo tábor. Jak to dělal, to nikdo přesně nevěděl. Jenom se proslýchalo, že jsou do toho zapojeny i dvě lehké holky z podniku U netopýra, který byl kousek za městem. Snad do toho byl zapojený i jeden esesák; o tom však nevěděl nikdo nic určitého. A Lebenthal mlčel.

Obchodoval se vším. Dovedl opatřit špačka cigarety, mrkev, někdy i brambory, odpadky z kuchyně, nějakou kost a tu a tam krajíc chleba. Nikoho neošidil; staral se jen o to, aby zboží kolovalo. Nikdy ho nenapadlo obstarat si potají něco sám pro sebe. Naživu ho udržoval obchod; ne to, čím obchodoval.

509 prolezl dveřmi. Zezadu na něj šikmo dopadlo slunce a prosvěcovalo mu uši. Na okamžik zasvítily po obou stranách temné hlavy voskovou žlutí. „Bombardovali město,“ řekl, ztěžka oddychuje.

Nikdo neodpověděl. 509 nic nerozeznával; přišel ze světla venku a v baráku byla tma. Zavřel oči a opět je otevřel. „Bombardovali město,“ opakoval. „Neslyšeli jste to?“ Ani tentokrát nikdo nic neřekl. 509 teď spatřil u dveří Ahasvera. Seděl na zemi a hladil Vlčáka. Vlčák kňučel; měl strach. Rozcuchané vlasy mu visely přes zjizvený obličej a za nimi jiskřily vyděšené oči. „To byla bouřka,“ zamumlal Ahasver. „To byla jenom bouřka! Lež, Vlku – lež!“ 509 lezl dál do baráku. Nechápal, že ostatní mohou být tak lhostejní. „Kde je Berger?“ zeptal se.

„V krematoriu.“

Položil plášť a blůzu na zem. „Nechcete jít někdo ven?“

Pohlédl na Westhofa a Buchera. Neodpověděli. „Víš přece, že je to zakázané,“ ozval se konečně Ahasver. „Dokud je poplach.“

„Už je po poplachu.“

„Ještě ne.“

„Ale je. Letadla jsou pryč. Bombardovali město.“

„Však už jsi nám to říkal,“ zavrčel někdo ze tmy.

Ahasver vzhlédl. „Možná že nás teď pár desítek v odvetu za to postřílejí.“

„Postřílejí?“ Westhof se zachechtal. „Odkdy se tady střílí?“

Vlčák zaštěkal. Ahasver ho pevně přidržel. „V Holandsku postříleli po náletu zpravidla deset dvacet politických vězňů. Aby prý neměli mylné představy.“

„Tady nejsme v Holandsku.“

„To vím. Jen jsem povídal, že v Holandsku se střílelo.“ „Postřílejí!“ Westhof pohrdavě zafuněl. „Jsi snad voják, že máš takovéhle požadavky? Tady se věší a ubíjí.“ „Pro změnu by nás mohli postřílet.“

„Zavřete ty zatracené huby,“ zvolal člověk, který se už před chvílí ozval ze tmy.

509 si dřepl vedle Buchera a zavřel oči. Ještě pořád viděl kouř nad hořícím městem a cítil temné dunění výbuchů.

„Co myslíte, dostaneme dneska večer jídlo?“ zeptal se Ahasver.

„Jdi se vycpat!“ odpověděl hlas ze tmy. „Co bys ještě chtěl? Napřed chceš, aby tě zastřelili, a pak se ptáš, jestli bude jídlo?“

„Člověk musí mít naději.“

„Naději!“ Westhof se opět rozchechtal.

„Co jiného?“ zeptal se klidně Ahasver.

Westhof se zakuckal a najednou začal vzlykat. Už několik dní trpěl chorobnou popudlivostí z dlouhého pobytu v baráku.

509 otevřel oči. „Možná že nám dneska večer nedají najíst,“ řekl. „Z trestu za to bombardování.“

„Ty s tím tvým bombardováním,“ houkl muž ve tmě. „Zavři už konečně hubu!“

„Má tu někdo ještě něco k jídlu?“ zeptal se Ahasver.

„Proboha?“ Muž ve tmě se málem zalkl nad tímhle dalším idiotstvím.

Ahasver toho nedbal. „V terezínském lágru měl jednou jeden kus čokolády, a nevěděl o ní. Ukryl ji za převozu a pak na ni zapomněl. Byla to mléčná čokoláda z automatu, s obrázkem, na kterém byl Hindenburg.“

„A co ještě?“ zakrákoral hlas vzadu. „Pas?“

„Pas ne. Ale z té čokolády jsme byli živi dva dny.“

„Kdo to tam tak křičí?“ zeptal se 509 Buchera.

„Jeden z těch, co přišli včera. Je nový. Však ho to přejde.“

Ahasver se náhle zaposlouchal. „Už je po tom –“

„Po čem?“

„Tam venku. To byl konec výstrahy. Poslední houkání.“ Náhle všechno utichlo. Potom se ozvaly kroky. „Schovejte Vlčáka,“ zašeptal Bucher.

Ahasver strčil pomateného mezi pryčny. „Lehni! Ticho!“ Vycvičil ho tak, že poslouchal na povel. Kdyby ho našli SS, dostal by pomatený okamžitě benzinovou injekci.

Bucher se vrátil od dveří. „Je to Berger.“

Doktor Ephrahim Berger byl malý mužík se svislými rameny a úplně holou vejčitou hlavou. Měl zanícené a uslzené oči.

„Město hoří,“ řekl, když vešel.

509 se napřímil. „Co tomu říkají tam na druhé straně?“ „Nevím.“

„Jak to? Přece jsi musel něco slyšet.“ „Ne,“ odpověděl Berger unaveně. „Přestali spalovat, jakmile začal poplach.“ „Proč?“

„Jak to mám vědět? Přišel prostě rozkaz a bylo to.“

„A co esesáci? Viděls je?“

„Ne.“

Berger procházel řadami pryčen dozadu; 509 se za ním díval. Čekal na Bergera, aby s ním promluvil, a Berger se teď tvářil právě tak lhostejně jako ostatní. Tomu nerozuměl. „Nechceš jít ven?“ zeptal se Buchera.

„Nechci.“

Bucherovi bylo pětadvacet a byl v táboře už sedm roků. Jeho otec byl redaktorem levicových novin, což stačilo, aby syna zavřeli. Jestli se odtud dostane, může žít ještě čtyřicet let, pomyslel si 509. Čtyřicet i padesát. Zato mně je už padesát. Z kapsy vytáhl dřívko a začal je žvýkat. Proč o tom najednou přemýšlím? ptal se sám sebe.

Berger se vrátil. „Chce s tebou mluvit Lohmann.“

Lohmann ležel v zadní části baráku na dolním lůžku bez slámy. Chtěl to tak sám. Trpěl těžkou úplavicí a nebyl už schopen vstát. Domníval se, že se takhle aspoň líp zachová čistota. Nezachovala se. Na to ale byli už všichni zvyklí. Téměř každý trpěl větším nebo menším průjmem. Pro Lohmanna to byla muka. Byl v posledním tažení a při každém záchvatu střevních křečí se omlouval. Měl tak popelavý obličej, že vypadal jako vykrvácený černoch. Pohnul rukou a 509 se nad ním sklonil. Lohmannovi se žlutě leskly oční bulvy. „Vidíš to?“ zašeptal a otevřel široce ústa.

„Co?“ 509 hleděl na zmodralé patro.

„Vpravo vzadu – je tam zlatá korunka.“

Lohmann otočil hlavu k úzkému oknu. Z té strany svítilo slunce a do baráku odtud vnikalo slabé růžové světlo. „Ano,“ přikývl 509.

„Vidím ji.“ Neviděl ji.

„Stáhněte ji!“ zašeptal Lohmann netrpělivě. 509 pohlédl na Bergera. Berger zavrtěl hlavou. „Vždyť sedí pevně,“ mínil 509.

„Tak vytrhněte zub. Ten moc pevně nesedí. Berger to umí. Vždyť to dělá v krematoriu. Když jste dva, tak vám to půjde snadnějc.“

„Proč vůbec chceš, abychom ti ho vytrhli?“

Lohmann zvedl víčka a zase je pomalu spustil. Vypadala jako želví. Nebyly už na nich řasy. „Vždyť to víte sami. Je to zlato. A za zlato koupíte jídlo. Lebenthal vám korunku vymění.“

509 neodpověděl. Směňovat zlatou korunku bylo riskantní. Při příchodu do tábora se všechny sepisovaly a později v krematoriu vytahovaly a sbíraly. Kdyby esesáci zjistili, že chybí korunka, která byla na soupisce, popohnali by k odpovědnosti celý barák. Nikdo by nedostal najíst, dokud by nebyla korunka odevzdána. Toho, u koho by ji našli, by oběsili.

„Tak ji vytáhněte!“ sípal Lohmann. „Půjde to lehce. Kleštěmi. Nebo postačí kus drátu.“

„Nemáme kleště.“

„Tak drátem. Ohněte na to kus drátu.“

„Nemáme ani drát.“

Lohmann zavřel oči. Byl vyčerpaný. Rty se mu pohybovaly, ale slova už nevycházela. Tělo bylo nehybné a úplně ploché, jen zčernalé, okoralé rty se ještě vraštily – skomírající záchvěv života, do něhož jako olovo vtékal klid.

509 se napřímil a podíval na Bergera. Lohmann jim nemohl vidět do obličeje; zakrývaly je pelestě horních lůžek. „Jak to s ním vypadá?“

„Už je na všechno pozdě.“

509 pokývl hlavou. Tohleto viděl už tak často, že ho to příliš nedojímalo. Slunce šikmo dopadalo na pět lidí, kteří podobni vyzáblým opicím dřepěli na horní pryčně. „Už brzy dodělá?“ zeptal se jeden z nich; škrábal se v podpaží a zíval.

„Proč?“

„Dostaneme jeho pryčnu. Kaiser a já.“ „Však se jí dočkáš.“

509 se na okamžik zahleděl do tetelivého světla, jež jako by nepatřilo k smrduté místnosti. Muž, který se ptal, měl kůži jako leopard; byla hustě posetá černými skvrnami. Jedl shnilou slámu. O několik pryčen dál se dva hádali vysokými, ječivými hlasy. Bylo slyšet chabé údery.

509 ucítil slabé škubnutí na noze; Lohmann ho zatahal za nohavici. Znovu se k němu naklonil. „Vytrhněte ho!“ zašeptal Lohmann.

509 se posadil na pelest. „Nic za tu korunku nevyměníme. Je to moc riskantní. Nikdo to nebude chtít riskovat.“

Lohmannovi se třásly rty. „Nesmějí ji dostat,“ vyrazil namáhavě. „Tuhletu ne! Zaplatil jsem za ni pětačtyřicet marek. V devětadvacátém. Tuhle ne! Vytrhněte ten zub!“

Náhle se celý zkroutil a zasténal. Na obličeji se mu stahovala kůže jen kolem očí a rtů – ostatní svalstvo, jímž by se mohla bolest projevit, zmizelo.

Po chvíli se natáhl. Z prsou se mu s vytlačeným vzduchem vydralo žalostné zaúpění. „Nic si z toho nedělej,“ uklidnil ho Berger. „Máme tu ještě krapet vody. To nic. Uklidíme to.“

Lohmann chvilku ležel tiše. „Slibte mi, že ho vytrhnete – než mě odvezou,“ zašeptal pak. „Až chcípnu. Pak to přece půjde.“

„Dobrá,“ souhlasil 509. „Nezapsali ji, když jsi přišel?“ „Ne. Slibte mi to! Určitě!“

Lohmannovy oči pohasly a uklidnily se. „Co to bylo – před chvílí venku?“

„Pumy,“ odpověděl Berger. „Bombardovali město. Poprvé. Americká letadla.“

„Ach –“

„Ano,“ řekl Berger tiše a tvrdě. „Už se to blíží. Budeš pomstěn, Lohmanne!“

509 rychle vzhlédl. Berger ještě stál a 509 mu neviděl do obličeje. Viděl jen jeho ruce. Otvíraly se a svíraly, jako by rdousily neviditelné hrdlo a pouštěly je a znovu rdousily.

Lohmann ležel tiše. Opět zavřel oči a těžce dýchal. 509 si pomyslel, že asi ani nerozuměl, co mu Berger říkal.

Vstal. „Umřel?“ zeptal se muž na horní pryčně. Ještě pořád se drbal. Ostatní čtyři dřepěli vedle něho jako bez ducha. Civěli do prázdna.

„Ne.“

509 se otočil k Bergerovi. „Proč jsi mu to říkal?“

Bergerovi škublo ve tváři. „Proto! Nechápeš to?“

Sluneční světlo zalilo jeho vejčitou hlavu růžovým oparem. Ve zkaženém, zhoustlém vzduchu to vypadalo, jako by se vypařoval. Oči se mu třpytily. Měl je zalité slzami, ale to míval skoro pořád; trpěl chronickým zánětem. 509 se domýšlel, proč to Berger říkal. Ale jakou mělo být umírajícímu útěchou, že se dověděl o bombardování? Jen mu to ještě může ztížit konec. Pozoroval, jak se na břidlicově zbarvené oko jednoho z bezduchých na horní pryčně posadila moucha. Muž nepohnul víčky. Třeba to pro něho přece jen znamenalo útěchu, pomyslel si 509. Třeba to byla pro umírajícího člověka jediná útěcha.

Berger se otočil a sunul se úzkou uličkou zpátky. Musel překračovat lidi, kteří leželi na podlaze. Vypadalo to, jako když čáp kráčí močálem. 509 šel za ním.

„Bergere!“ zašeptal, když vyšli z uličky.

Berger se zastavil; 509 se náhle nedostávalo dechu. „Opravdu tomu věříš?“

„Čemu?“

509 se nemohl odhodlat, aby to opakoval. Zdálo se mu, že se to tím rozplyne. „Tomu, cos říkal Lohmannovi.“ Berger se na něho podíval. „Ne,“ odpověděl. „Ne?“

„Ne. Nevěřím tomu.“

„Ale –“ 509 se opřel o palandu. „Proč jsi to tedy říkal?“

„Říkal jsem to kvůli Lohmannovi. Já tomu ale nevěřím. Nikdo z nás nebude pomstěn, nikdo – nikdo – nikdo –“

„A co město? Vždyť město hoří.“

„Město hoří. Mnoho měst už hořelo. To nic neznamená, vůbec nic –“

„Nic! Nic!“ šeptal Berger naléhavě a zoufale jako člověk, který podlehl fantastické naději a vzápětí ji zase pohřbil. Bledá lebka se kývala a ze zarudlých očí se řinuly slzy. „Hoří nějaké městečko. Co to má společného s námi? Nic! Nic se nezmění. Nic!“

„Pár nás postřílejí,“ ozval se ze země Ahasver.

„Zavři kušnu!“ vykřikl opět známý hlas ze tmy.

„Zavřete konečně ty vaše zatracené, proklaté zobáky!“

509 dřepěl na svém místě u stěny. Nad jeho hlavou bylo jedno z mála oken, jež barák měl. Bylo úzké a vysoko posazené a v tuto dobu jím pronikalo trochu slunce. Světlo dopadalo až na třetí řadu pryčen; za ní byla místnost v ustavičné tmě. Barák byl postaven teprve před rokem. 509 ho pomáhal stavět; tenkrát byl ještě sám v pracovním táboře. Byl to starý dřevěný barák ze zrušeného koncentračního tábora v Polsku. Na nádraží ve městě došly jednou čtyři; rozebrané byly na náklaďácích dopraveny do tábora, kde je postavili. Páchly štěnicemi, strachem, špínou a smrtí. Vznikl z nich malý tábor. Nejbližší transport práce neschopných, umírajících vězňů z východu byl nahnán sem a ponechán osudu. Trvalo jen několik dní, než odtud celý transport zase vyházeli. Pak se sem už umísťovali nemocní, mrzáci a práce neschopní a malý tábor byl tomuto účelu ponechán.

Slunce vrhalo na stěnu vpravo od okna zkreslený čtyřúhelník světla. Bylo v něm vidět vybledlé nápisy a jména. Napsali je tam bývalí obyvatelé baráku v Polsku a východním Německu. Byly naškrábané na dřevu tužkou nebo vyryté kousky drátu a hřebíky.

509 jich znal celou řadu. Věděl už, že v rohu čtyřúhelníku právě teď vystoupí ze tmy jméno zarámované hlubokými vrypy – Chaim Wolf, 1941. Chaim Wolf je tam asi napsal, když poznal, že musí zemřít, a obtáhl je, aby k němu nemohlo přibýt jméno někoho z jeho rodiny. Chtěl, aby to tak zůstalo jednou provždy, aby to byl jen on a zůstal sám. Chaim Wolf, 1941, těsně okolo ostrá čára, aby se nedalo připsat další jméno: otec, zapřísahající naposled osud v naději, že by se jeho synové mohli zachránit. Ale těsně pod čarou, jako by se jí chtěla pevně zachytit, byla další dvě jména; Ruben Wolf a Moische Wolf. První kostrbatým, nemotorným školáckým písmem; druhé skloněným a uhlazeným, rezignovaným a bez síly. Jiná ruka vedle napsala: Všichni šli do plynu.

Stranou pod tím bylo přes suk ve stěně vyryto hřebíkem: Jos Meyer, a k tomu: Lt. D. R. EK 1 & 2. Znamenalo to: Joseph Meyer, poručík v záloze, nositel Železného kříže první a druhé třídy. Meyer na to zřejmě nemohl zapomenout. Otravovalo mu to určitě i poslední dny. V první světové válce byl na frontě; byl důstojníkem a dostal vyznamenání; protože byl Žid, musel pro ně vykonat dvakrát víc než druzí. A protože byl Žid, proto ho taky později zavřeli a zničili jako obtížný hmyz. Byl nezvratně přesvědčený, že vzhledem k jeho válečným zásluhám se mu děje větší křivda než ostatním. Mýlil se. O to hůř se mu umíralo. Křivda nevězela v písmenech, která připojil ke svému jménu. V těch byla pouze zvětralá ironie.

Obdélník slunečního světla klouzal pomalu dál. Chaim, Ruben a Moische Wolfovi, o něž zavadil jen cípem, zmizeli opět ve tmě. Zato se vynořily na světlo dva nové nápisy. První pozůstával jenom ze dvou písmen: F. M. Ten, kdo je sem vyškrábal hřebíkem, si už na sobě nezakládal tak jako poručík Meyer. Ani na vlastním jménu mu skoro nezáleželo; přesto však nechtěl zmizet úplně beze stopy. Pod nimi se ale objevilo zase celé jméno. Tužkou tu bylo napsáno: Tevje Liebesch a rodina. A vedle, už ne tak pečlivě, počátek kaddiše: Jis gadal.

509 věděl, že za pár minut světlo dosáhne na další zpola smazaný nápis: Pište – Leah Sand – New York – Ulice už nešla přečíst; pak tam bylo: Tatín –, potom prohnilé místo ve dřevě a dál: mrtvý. Hledejte Lea. Leo asi vyvázl; stejně byl nápis zbytečný. Nikdo z obyvatel baráku neměl příležitost podat zprávu Leah Sandové do New Yorku. Nikdo odtud nevyšel živý.

509 civěl nepřítomně na stěnu. Když tady v baráku lehával ještě Polák Silber se střevním krvácením, říkávali jí zeď nářku. Znal většinu jmen zpaměti, a dokonce uzavíral sázky na to, které z nich nejdřív ozáří slunce. Silber zakrátko zemřel; za slunečních dnů se však jména dál probouzela na pár minut k přízračnému životu a pak se opět ponořovala do tmy. V létě, když stávalo slunce výš, bývalo vidět další, vyškrábaná níže, a v zimě se obdélník posunoval víc nahoru. A bylo tu mnoho dalších, ruských, polských, jež zůstala navždy neviditelná, protože na tahleta světlo nikdy nedopadlo. Barák byl postavený v takovém spěchu, že se esesáci ani nestačili postarat o to, aby byly stěny ohoblovány. Obyvatelé baráku se o to teprv nestarali, zvláště ne o nápisy na místech, jež byla ve tmě. Nikdo se je ani nepokoušel rozluštit. Kdo by taky pošetile obětoval drahocennou zápalku jenom proto, aby byl pak ještě zoufalejší.

509 se odvrátil; nechtěl to teď vidět. Náhle se cítil podivně osamělý, jako by se mu ostatní čímsi neznámým odcizili a jako by si přestali rozumět. Chvíli ještě váhal; ale pak už to nevydržel. Dotápal ke dveřím a vylezl zase ven. Měl teď na sobě jen vlastní hadry a začalo ho zábst. Venku se narovnal, opřel se o zeď baráku a zadíval se na město. Ani nevěděl proč, ale už nechtěl dřepět na všech čtyřech jako před chvílí, chtěl stát. Stráže z věží malého tábora se dosud nevrátily. Na této straně nebyl dozor tak přísný; kdo sotva chodil, ten už by těžko uprchl. 509 stál u pravého rohu baráku. Odsud se tábor svažoval z kopce a tak bylo z tohoto místa vidět nejenom na město, ale i na kasárna SS. Stála vně ostnatého drátu, za řadou dosud holých stromů. Před nimi pobíhalo několik esesáků. Jiní stáli v hloučcích, zřejmě rozčílení, a dívali se dolů na město. Po cestě do kopce uháněl velký šedý automobil. Zastavil před bytem velitele tábora, který byl kousek stranou od kasáren. Neubauer už stál venku; ihned nasedl a vůz vyrazil. 509 věděl ještě z dob, kdy býval v pracovním táboře, že velitel má ve městě dům, kde bydlela jeho rodina. Pozorně se zadíval za vozem. Přitom přeslechl, že někdo potichu přichází mezi baráky. Byl to Handke, blockältesterbaráku 22, zavalitý chlapík, který se na svých gumových podrážkách neustále plížil někde kolem. Měl zelený trojúhelník zločinců. Býval neškodný, ale když ho popadla zuřivost, tak často někoho bitím až zmrzačil.

Loudavě se blížil. 509 ho zahlédl a mohl by ještě zmizet, ale neudělal to. „Co tu děláš?“

„Nic.“

„Nic, co?“ Handke plivl 509 pod nohy. „Chcípáku jeden! Už si asi něco představuješ, co?“ Povytáhl obočí, plavé jako len. „Ale nic si nenamlouvej! Odtud se vy nedostanete! Vás, politické parchanty, proženou komínem nejdřív!“

Znova si odplivl a odcházel zpátky. 509 zadržel dech. V hlavě mu na okamžik zavlála černá záclona. Handke ho nemohl vystát a 509 se mu obvykle raději vyhnul. Tentokrát zůstal stát. Díval se za ním, dokud Handke nezmizel za záchody. Výhrůžka ho nezalekla; výhrůžky byly v táboře na denním pořádku. Přemýšlel jenom, co za tím vězí. Handke taky zřejmě něco cítil. Jinak by to neříkal. Možná že dokonce zaslechl něco naproti u SS. 509 zhluboka dýchal. Přece jen tedy nebyl takový pošetilec.

Znovu pohlédl na město. Po střechách se válel hustý dým.

Zvonění hasičských aut sem doléhalo jen slabě. Od nádraží zazníval nepřetržitý praskot, jako by tam vybuchovalo střelivo. Vůz velitele tábora vzal dole v kopci zatáčku tak rychle, že dostal smyk. 509 to viděl a v tu chvíli se mu obličej zpitvořil smíchem. Smál se, tiše, křečovitě a dlouho, nepamatoval se, kdy se smál naposled, nemohl přestat, byl to neradostný smích, smál se, opatrně se rozhlížel, zvedl slaboučkou ruku a zaťal ji v pěst a smál se, až ho srazil k zemi záchvat kašle.

III

Mercedeska se řítila do údolí. Obersturmbannführer Neubauer seděl vedle šoféra. Byl to silný muž s houbovitým obličejem pivařů. Bělostné rukavice na jeho velkých rukou svítily ve slunci. Povšiml si toho a svlékl je. Selma, pomyslel si, Freya! Dům. Nikdo nebral telefon.

„Jeď!“ zvolal. „Dělej, Alfrede! Přidej!“ Na předměstí ucítili kouř požárů. Jak jeli dál, kouř čpěl a houstl stále víc. Na Novém tržišti uviděli první kráter po bombě. Spořitelna byla v troskách a hořela. Hasiči už byli na místě a pokoušeli se zachránit sousední domy; ale proudy vody byly podle všeho příliš slabé, aby něco zmohly. Kráter na náměstí páchl ještě sírou a kyselinami. Neubauerovi se křečovitě sevřel žaludek.

„Jeď Hákovou ulicí, Alfrede! Tudy neprojedeme.“ Řidič obrátil. Vůz projížděl širokým obloukem jižní části města. Domky se zahrádkami se tu pokojně vyhřívaly na slunci. Vítr vál k severu a vzduch byl čistý. Když přejeli přes řeku, ucítili kouř znova, a dým houstl, až ležel v ulicích jako hustá podzimní mlha.

Neubauer si škubal krátce sestřižený knírek, jaký nosil vůdce. Dříve jej nosíval nakroucený vzhůru podle Viléma II. Jen kdyby neměl ty křeče v žaludku. Selma! Freya! A ten krásný dům! Celé břicho i hruď se mu svíraly jako žaludek.

Ještě dvakrát museli objíždět. Jednou byl zasažen obchod nábytkem. Přední stěna domu byla utržená; část nábytku stála ještě v poschodích, zbytek hořel roztroušený po sutinách na ulici. Podruhé to bylo kadeřnictví; vosková poprsí, tlakem vzduchu vyvržená na ulici, se roztékala v beztvaré hroudy.

Konečně vůz zahnul do Liebigovy ulice. Neubauer se vyklonil. Jeho dům stál! I se zahrádkou před domem. Byl tu i trpaslík z vypálené hlíny a na trávníku ležel jezevčík z červeného porcelánu. Všechno nepoškozené! I okna v pořádku! Křeč v žaludku povolila. Vystoupil po schodech a otevřel dveře. To jsem měl štěstí, myslel si. Zatracenou kliku! Ale tak to taky má být! Proč by se zrovna jemu mělo něco stát?

Pověsil čepici na věšák z jeleních parohů a vstoupil do obývacího pokoje. „Selmo! Freyo! Kde jste?“

Nikdo neodpovídal. Neubauer hřmotně přiskočil k oknu a rozrazil je. V zahradě za domem pracovali dva ruští zajatci. Krátce vzhlédli a pak horlivě ryli dál.

„Hej! Bolšáni!“

Jeden z Rusů přestal pracovat. „Kde jsou všichni?“ křikl Neubauer.

Zajatec odpovídal něco rusky.

„Kušuj s tou hatmatilkou, blbče! Nerozumíš německy? Mám tam zajít a vtlouct ti to do makovice?“

Rus na něho upřeně hleděl. „Vaše paní je ve sklepě,“ uslyšel za sebou Neubauer.

Otočil se. Byla to služka. „Ve sklepě? Hm, ovšem. A kde jste byla vy?“

„Venku, jen na chvilku!“ Děvče stálo ve dveřích se zarudlým obličejem a lesknoucíma se očima, jako by přišlo z nějaké svatby. „Už je prý sto mrtvých,“ drmolila. „Na nádraží a taky v měďárně a v kostele –“

„Mlčte?“ okřikl ji Neubauer. „Kdo to říkal?“

„Venku, lidi –“

„Kdo?“ Neubauer postoupil o krok dopředu. „To jsou protistátní řeči! Kdo to říkal?“

Děvče couvlo. „Venku – já ne – někdo – všichni –“

„Zrádci! Lumpové!“ Neubauer zuřil. Konečně mohl dát průchod nahromaděnému napětí. „Holota! Darebáci! Žvanilové! A co vy? Kdo vás poslal ven?“

„Já – nikdo –“

„Utekla jste od práce, co? Roznášet lži a poplašné zprávy! To si ještě zjistíme! To se musí prošetřit! Zatraceně důkladně prošetřit! Už ať jste v kuchyni!“

Děvče vyběhlo. Neubauer zafuněl a zavřel okno. Nic se nestalo, pomyslel si. Jsou ve sklepě, bodejť. To mě mohlo hned napadnout.

Vytáhl doutník a zapálil si. Pak si uhladil plášť, vypjal prsa, podíval se do zrcadla a sešel dolů.

Jeho žena s dcerou se tiskly k sobě na pohovce u zdi. Nad nimi v širokém zlatém rámu visel barvotiskový portrét vůdce.

Sklep byl zařízený jako protiletecký kryt čtyřicátého roku. Neubauer ho dal zřídit z reprezentačních důvodů; k vlastenectví patřilo jít v těchto věcech dobrým příkladem. Nikdo vážně nepomyslel na to, že by Německo mohlo být bombardováno. Každému čestnému Němci stačilo Goringovo prohlášení, že se dá jmenovat třeba papežem, jestliže by nepřátelská letadla tváří v tvář luftwaffe něco podobného dokázala. Bohužel, dopadlo to jinak.

„Bruno?“ Selma Neubauerová vstala a rozvzlykala se.

Byla plavovlasá a obtloustlá a měla na sobě župan z lososově růžového francouzského hedvábí s krajkami. Neubauer jí ho přivezl v jednačtyřicátém z dovolené v Paříži. Třásly se jí tváře a malinkatými ústy přežvykovala nějaká slova.

„Už je to pryč, Selmo. Uklidni se.“

„Pryč –“ přežvykovala dál, jako aby se jí slova v ústech měnila v masové knedlíčky. „Na jak – jak dlouho?“

„Navždycky. Jsou pryč. Útok byl odražen. Už se nevrátí.“

Selma Neubauerová si svírala župan na prsou. „Kdo to říká, Bruno? Odkud to víš?“

„Dobrou polovinu jsme jich sestřelili. Ti si dají pozor, aby sem ještě přiletěli.“

„Odkud to víš?“

„Vím to. Tentokrát nás překvapili. Příště už budeme jinak na stráži.“

Neubauerova žena přestala přežvykovat. „To je všechno?“ zeptala se. „To je všechno, co nám můžeš říct?“

Neubauer chápal, že je to málo, vlastně nic. „Tobě to nestačí?“ zeptal se proto příkře.

Jeho žena na něho zírala. Měla vodnaté bleděmodré oči. „Ne!“ zavřískla najednou. „Nestačí. Protože je to jenom žvanění! Vůbec nic to neznamená! Co všechno jsme už slyšeli? Nejdřív nám mleli, že jsme tak silní, že žádné nepřátelské letadlo nikdy nepronikne nad Německo, a najednou jsou tady! Pak se zase tvrdí, že už se nevrátí, od nynějška že je všechny sestřelíme hned na hranicích, a místo toho jich přiletí desetkrát tolik a poplachům není konce. A teď jsme to dostali i my tady a ty si přijdeš v celé slávě a taky žvaníš, že už nepřijdou, že sem k nám neproniknou. A tomuhle má věřit člověk se zdravým rozumem?“

„Selmo!“ Neubauer bezděky pohlédl na vůdcův portrét. „Tak se ksakru seber!“ zasyčel. „Chceš nás všechny přivést do maléru? Zbláznila ses, takhle řvát?“

Stál těsně u ní. Nad jejími masitými rameny vůdce dál odhodlaně upíral zrak na berchtesgadenskou krajinu. Neubauer chvíli málem věřil, že to vůdce všechno slyšel.

Selma vůdce neviděla. „Já že jsem se zbláznila?“ ječela.

„Kdo se zbláznil? Já ne! Před válkou jsme si žili nádherně – a teď? Teď? Ráda bych věděla, kdo se tady zbláznil.“

Neubauer ji uchopil za paže a třásl jí tak, že jí hlava létala sem a tam a nemohla už křičet. Vlasy se jí uvolnily, vypadlo z nich několik hřebínků, zalkla se a začala kašlat. Pustil ji. Svalila se na pohovku jako pytel. „Co je s vámi?“ zeptal se dcery.

„Nech toho. Matka je moc rozčílená.“

„Proč? Vždyť se nic nestalo.“

„Nic se nestalo?“ vyjela jeho žena znovu. „Tobě tam nahoře samozřejmě ne! Ale my tady, samy –“

„Ticho! Hrome! Ne tak nahlas! Copak jsem se dřel patnáct let jenom proto, abys teď tím svým řvaním všechno naráz zničila? Myslíš, že jich nečeká dost na to, aby mi urvali moje místo?“

„Byl to první nálet, tati,“ řekla Freya Neubauerová klidně. „Dosud byly jenom poplachy. Však si matka zvykne.“

„První? Ano, první. Měli bychom být rádi, že se zatím nic nestalo, místo abychom vykřikovali nesmysly.“

„Matka je nervózní. Však si zvykne.“

„Nervózní!“ Neubauera dráždil dceřin klid. „Kdo dnes není nervózní? Myslíš, že já nejsem nervózní? Ale člověk se musí umět ovládat. Kam aby to jinak došlo?“

„Tam, kde už jsme!“ zasmála se jeho žena. Ležela na pohovce s nemotorně roztaženýma nohama. Na nohou měla trepky z růžového hedvábí. Hedvábí a růžovou barvu považovala za velmi elegantní. „Nervózní! Zvykne si! Tobě se to mluví!“

„Mně? Jak to?“

„Tobě se nic nestane.“

„Cože?“

„Tobě se nic nestane. Ale my tu dřepíme v pasti.“ „Ale to je pitomost! Jsme na tom stejně. Jak to, že mně se nemůže nic stát?“

„Ty jsi v bezpečí, nahoře ve svém táboře!“

„Co si myslíš?“ Neubauer odhodil doutník na zem a rozšlápl ho. „My tam nemáme takové sklepy jako vy tady.“ Byla to lež.

„Protože je nepotřebujete. Jste za městem.“

„Jako by na tomhle záleželo. Bomba si nevybírá, kam padne.“

„Tábor nebudou bombardovat.“

„Ale? To je mi novina. Odkudpak to víš, co? Shodili ti Američani o tom zprávu? Nebo ti tohle rozhodnutí extra oznámili rozhlasem?“

Neubauer se podíval na dceru. Očekával, že ocení jeho vtip. Ale Freya škubala třásně plyšového ubrusu na stole vedle pohovky. Zato mu odpověděla žena. „Nebudou bombardovat své vlastní lidi.“

„Blbost! Nemáme tu žádné Američany. Ani Angličany. Jenom Rusy, Poláky, tu balkánskou pakáž a německé vlastizrádce, Židy, rozvratníky a zločince.“

„Rusy, Poláky a Židy bombardovat nebudou,“ prohlásila Selma s tupou umíněností.

Neubauer se prudce otočil. „Ty toho víš,“ řekl tiše a navztekaně. „Dávej pozor, něco ti teď povím. Oni nemají ponětí, co je tam nahoře za tábor, rozumíš? Vidí jenom baráky. Můžou si klidně myslet, že to jsou vojenské baráky. Vidí kasárna. Kasárna, ve kterých jsme my, SS. Vidí budovy, kde ti z lágru dělají. Pro ně jsou tohle továrny, tedy cíle. Tam nahoře je to stokrát nebezpečnější než tady. Proto jsem nechtěl, abyste tam bydlely. Tady dole nejsou žádná kasárna, ani tu nejsou nablízku nějaké fabriky. Už to chápeš?“

„Ne.“

Neubauer strnule civěl na svou ženu. Taková ještě Selma nikdy nebyla. Nechápal, co to do ní vjelo. Ta troška strachu to určitě nezpůsobila. Náhle cítil, že ho rodina opustila; a to zrovna ve chvíli, kdy měli držet pohromadě. Zlostně pohlédl na dceru! „A co ty? Co ty tomu říkáš? Co se neozveš?“

Freya Neubauerová vstala. Bylo jí dvacet, byla tenká, měla nažloutlý obličej a vypouklé čelo a nepodobala se ani matce ani otci. „Myslím, že matka už se uklidnila,“ poznamenala.

„Co? Jak to?“

„Myslím, že se uklidnila.“

Neubauer chvíli mlčel. Čekal, že snad žena něco řekne. „No dobrá,“ zabručel nakonec.

„Můžeme jít nahoru?“ zeptala se Freya.

Neubauer vrhl na Selmu podezíravý pohled. Ještě jí nevěřil. Musí jí vysvětlit, že v žádném případě nesmí s nikým mluvit. Ani se služkou. Především se služkou ne. Dcera před ním zůstala stát. „Nahoře to bude lepší, tati, je tam víc vzduchu.“

Stál pořád nerozhodně. Leží tu jako pytel mouky, pomyslel si. Proč proboha neřekne něco rozumného? „Musím na radnici. Mám tam být v šest. Volal Dietz, má se projednat situace.“

„Nic se nestane, tati. Všechno je v pořádku. Musíme taky ještě připravit večeři.“

„Tak dobře.“ Neubauer se rozhodl. Aspoň dcera si zachovala jasnou hlavu. Nezapře jeho krev. Přistoupil ke své ženě. „Tak dobrá, Selmo. Zapomeneme na to, ano? To se stává. Koneckonců, vždyť na tom nezáleží.“ Shlížel na ni s úsměvem a s chladnýma očima. „Co říkáš?“ opakoval.

Neodpověděla.

Objal ji kolem tlustých ramen a pohladil ji. „Tak, a teď jdi udělat večeři. A uvař něco dobrého, po tom strachu, ano?“ Lhostejně přikývla.

„Tak vidíš.“ Neubauer viděl, že už to přešlo. Dcera měla pravdu. Selma už nebude plácat nesmysly. „Uvařte něco hodně dobrého děti. Koneckonců, Selmi, dělám to i kvůli vám, abyste tu měly krásný dům s bezpečným sklepem, místo abyste musely bydlet tam nahoře blízko té špinavé chátry. A párkrát tu taky v týdnu přespím. Je to prašť jako uhoď. Musíme držet pohromadě. Tak udělejte nějakou báječnou večeři. Nechám to už na vás. A vemte nahoru taky lahvičku toho francouzského šampaňského, ano? Máme jich ještě dost, ne?“

„Ano,“ odpověděla mu žena. „Ještě jich máme dost.“

„A ještě něco,“ prohlásil ostře gruppenführer Dietz. „Zaslechl jsem, že prý někteří pánové projevili úmysl poslat své rodiny na venkov. Je na tom něco pravdy?“ Nikdo neodpověděl.

„Nemohu to připustit. My, důstojníci SS, musíme jít příkladem. Vypravíme-li své rodiny z města dřív, než bude vydán rozkaz k všeobecné evakuaci, mohlo by se to špatně vykládat. Okamžitě by toho využili reptalové a poraženci. Proto očekávám, že se bez mého vědomí nic podobného nestane.“

Stál před hloučkem, štíhlý a vysoký v elegantně střižené uniformě, a prohlížel si je. Všichni se mu dívali směle a nevinně do očí. Skoro každý z nich pomýšlel na to, že pošle rodinu do bezpečí; ale nikdo to ani pohledem nedal najevo. Všichni si mysleli totéž: Dietzovi se to snadno mluví! Nemá tu ve městě rodinu. Přišel ze Saska a má jen jednu ctižádost – vypadat jako pruský gardový důstojník. Jemu se to řekne. Co se člověka netýká, to se pak snadno důrazně prosazuje.

„To je všechno, pánové,“ ukončil Dietz. „Připomeňte si ještě jednou: naše nejnovější tajné zbraně se už vyrábějí hromadně. V-1 – třebaže jsou velmi účinné – proti nim neznamenají nic. Z Londýna je dnes spáleniště. Anglie je pod nepřetržitou palbou. Máme obsazené hlavní přístavy ve Francii. Invazní armáda se potýká s obrovskými potížemi, pokud jde o přísun. Protiúder smete nepřátele do moře. Protiúder můžeme čekat každým okamžikem. Shromáždili jsme mocné zálohy. A naše nové zbraně – víc o tom nesmím říct – mám to však z nejvyššího místa: do tří měsíců je vítězství naše! Do té doby musíme vydržet.“ Zvedl paži. „Do práce! Heil Hitler!“ „Heil Hitler!“ zahřměl hlouček.

Neubauer odcházel z radnice. O Rusku nic neřekl, myslel si, ani o Rýnu. A o prolomeném „západním valu“ teprve nic. Vydržet – tomu se to mluví. Nic nemá. Je to fanatik. Nemá u nádraží obchodní dům jako já. Nevrazil prachy do Mellerner Zeitung. A nemovitosti nemá taky žádné. Kdežto já toho všeho mám plno. Když to vyletí do vzduchu – kdo mi za to co dá?

Náhle se ulice hemžila lidmi. Náměstí před radnicí bylo zaplněné do posledního místa. Na schodech instalovali mikrofon. Měl mluvit Dietz. Z průčelí neúčastně shlíželi usměvavé kamenné obličeje Karla Velikého a Jindřicha Lva. Neubauer nasedl do mercedesky. „Ulice Hermanna Goringa, Alfrede!“

Neubauerův obchodní dům stál na rohu ulice Hermanna Goringa a Friedrichsallee. Byla to velká budova s prodejem oděvů v přízemí. Obě horní patra zabíraly kanceláře.

Neubauer dal zastavit a obešel dům. Ve dvou výlohách bylo roztříštěné sklo; jinak nebylo nic poškozeno. Vzhlédl ke kancelářím. Byly zamlžené dýmem, valícím se od nádraží; ale nic tam nehořelo. Patrně se i tam vysypalo několik okenních tabulek; ale to bylo taky všechno.

Chvíli stál. Dvě stě tisíc marek, myslel si. Přinejmenším takovou měl obchodní dům cenu, a možná že i víc. Zaplatil za něj pět tisíc. V roce 1933 patřil Židu Josefu Blankovi. Blank za něj žádal sto tisíc a naříkal, že i tak dost prodělá, a nemínil slevit. Po čtrnácti dnech v koncentračním táboře jej prodal za pět tisíc marek. Zachoval jsem se slušně, myslel si Neubauer. Byl bych to mohl dostat zadarmo. Blank by mi ho byl daroval, když si s ním SS trochu zalaškovali. Dal jsem mu pět tisíc marek. Pěkné peníze. Samozřejmě že ne hned; tenkrát jsem ještě tolik neměl. Ale zaplatil jsem, jen co došlo první nájemné. Však s tím byl Blank srozuměný. Byl to zákonný prodej. Dobrovolný. Notářsky ověřený. Že Josef Blank v táboře nešťastně upadl, přišel o oko, zlomil si ruku a způsobil si další zranění, to byla politováníhodná náhoda. Lidé s platfusem snadno upadnou. Neubauer k něčemu takovému rozkaz nedal. Ani u toho nebyl. Dal jen vzít Blanka do ochranné vazby, aby mu nějací příliš horliví esesáci neublížili. Ostatní bylo nutno přičíst na vrub lagerführerovi Weberovi.

Otočil se. Proč si najednou vzpomněl na tu starou historii? Co je to s ním? Vždyť tohle je už dávno zapomenuté. Žít se musí. Kdyby nebyl ten dům koupil, byl by ho získal jiný příslušník strany. A za míň. Možná že i zadarmo. Neubauer jednal poctivě, podle zákona. Vůdce sám řekl, že jeho věrní musí být odměněni. A co byla ta trocha, kterou si sehnal on. Bruno Neubauer, proti těm velkým? Například Goring, nebo gauleiter Springer, který se vyšvihl z vrátného hotelu na milionáře? Neubauer nic neukradl. Jenom levně koupil. Byl krytý, měl stvrzenky. Všechno bylo řádně úředně ověřeno.

Z nádraží vyšlehl plamen. Pak se ozvaly výbuchy. Pravděpodobně vyletěly do vzduchu vagony s municí. Po zdech domů se kmitaly rudé odlesky, jako by začaly potit krev. Blbost, pomyslel si Neubauer, začínám být nervózní. Na ty židovské advokáty, které tenkrát odtamtud shora vyvlekli, se už dávno zapomnělo. Nasedl opět do vozu. Je to příliš blízko nádraží, sice skvělá poloha z obchodního hlediska, ale zatraceně nebezpečná při bombardování; pak nemá být člověk nervózní.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jiskra života.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.