Copyright © 2009 Allan Pease

Translation © Hana Antonínová, Petr Antonín 2010.

ISBN 978-80-242-7208-5

Poděkování

Chtěli bychom poděkovat všem, kteří přispěli ke vzniku této knihy, ať už o tom věděli nebo ne. Jsou to: Kelly Bradtkeová, Andrew a Joanne Parishovi, Decima McAuleyová, Rebecca Schellová, Melissa Stewartová, Jasmine Peaseová, Cameron Pease, Brandon Pease, Bella Peaseová, Michael Pease, Adam Sellars, John MacIntosh, Norman Leonard, Ken Wright, Amanda Goreová, Daniel Clarke, dr. Janet Hallová, Col a Jill Hasteovi, Kirsty a Scott Gooderhamovi, Phil Gray, Shirley Nealeová a Danny Redman, Des Wilmore, Bernie de Souza, dr. James Moir, Helen a Ian Belcherovi, Roger Loughnan, Ivanna Fugalotová, dr. Gennady Polonsky, Christine Waldingová, Jeff Turner, John Lanesmith, Sally Berghoferová, Rob a Sue Keamovi, Dave Stewart, David C. Smith, dr. John Tickel, profesor Graeme Jackson, Nicole Kilpatricková, Josephine a Rick, Glen Fraser, Tony Rich, dr. Michael Walsh, Angus Woodhead, Fiona Hedgerová, Gary Crick, Anthony Gorman, Brian Tracy, Jenny Cooperová, Ivor Ashfield, Trevor Velt, Jo Abbottová, Alan Holliday, Graeme Shiels, Shorty Tully, Kerri-Anne Kennerleyová, Sue Williamsová, Janine Goodová, Bert Newton, Graham Smith, Kevin Fraser, dr. Phillip Stricker, Emma a Graham Steeleovi a Glenda Leonardová.

Zvláštní poděkování si zaslouží Dorie Simmondsová a Ray a Ruth Peaseovi.

Úvod

Sue zuřila. Chtěla sice snědého chlapečka s výrazným nosem

a vzhledem filmové hvězdy, ale co je moc, to je moc.

Dnešní svět nás staví do situací, s nimiž se naši předkové nikdy nesetkali. Svou plodnost můžeme změnit působením hormonů, umělým oplodněním i oplodněním in vitro; nové partnery můžeme najít prostřednictvím seznamovacích agentur nebo na internetu; svůj zevnějšek můžeme vylepšit kosmetickými přípravky nebo plastickou chirurgií; umíme stvořit nový život v laboratorní misce.

Nic z toho nedokáže žádný jiný živočišný druh. Rozumíme dokonce reprodukčnímu chování jiných živočišných druhů. Umíme předvídat jejich jednání a umíme je pozměňovat; zasahujeme do jejich genetické výbavy a měníme jejich vzhled. Když si však máme vybrat partnera pro sebe, jen málokdo dospěje k dokonalému úspěchu – natožpak abychom plně chápali proces, který se přitom odehrává. Zdá se, že většina živočišných druhů nemá žádné problémy s výběrem partnera a s udržováním vztahu. Pokud se zvířat týká, samice začne hárat, samec se s ní spáří – a je po všem.

Člověk je jediný živočišný druh,

který v partnerském soužití tápe.

Vztahy s partnery – nebo nouze o partnery – jsou neustálým námětem lidských hovorů a jedním z nejoblíbenějších témat, jimž se věnují ženy kdekoli na světě. Jen málo věcí přináší člověku větší radost a štěstí, ale současně je zdrojem i bolesti a zoufalství. Láska byla vždy nejčastějším námětem hudebních děl, nekonečných televizních seriálů, zamilovaných románů, filmů a poezie. Lásku prožívají příslušníci všech kultur a každá kultura má slova, jimiž ji označuje.

Co je to tedy láska? Tuto otázku si lidé kladou tisíce let. Badatelé takřka všech vědních oborů se snažili objevit podstatu lásky a přesvědčit ostatní o svých zjištěních, ale žádná z dosud předložených odpovědí není přesvědčivá. Láska je neuchopitelná, a právě proto lidé neustále hledají její definici a usilují o její interpretaci.

Proč vůbec stojíme o sex? Proč muži neustále usilují o sexuální uspokojení? Proč ženy vyžadují od mužů oddanost? Na stránkách této knihy odpovíme na mnohé z těchto otázek. Vysvětlíme vám, proč vznikly sex, láska a zamilovanost; prozradíme vám, v které části mozku sídlí láska, a také vám řekneme, co si s tím vším počít. Použili jsme vědecké studie, průzkumy, případové studie a pro lepší zapamatování i humor.

Hledání „toho pravého“

Většina z nás byla vychována ve víře, že jednoho dne najdeme „toho pravého“ nebo „tu pravou“ – onoho výjimečného člověka, který je nám předurčen a s nímž budeme žít šťastně až do smrti. Většině lidí se však toto očekávání nepodaří naplnit. Lidé vstupující do manželství obvykle věří, že jejich svazek bude trvat, „dokud je smrt nerozdělí“, jenže v současné době končí rozvodem více než polovina manželství a odhaduje se, že 30 až 60 % lidí udržuje mimomanželský poměr, přičemž žen se týká nižší z obou uvedených čísel.

Míra rozvodovosti u párů, které žily společně již

před svatbou a poté uzavřely sňatek, se pohybuje

od 25 % v Kanadě a Španělsku až k více než 50 %

ve Švédsku, Norsku a Francii.

Většina lidí vnímá neúspěch při vytváření funkčního vztahu jako osobní selhání a miliony lidí kvůli tomu vyhledávají pomoc psychoterapeutů, ale konflikt ve vztahu je běžný téměř u všech živočišných druhů a člověk není v tomto ohledu výjimkou.

Sex je jako vzduch: Začne vám připadat

důležitý teprve tehdy, když žádný nemáte.

V 80. letech minulého století se mělo za to, že lidské chování je převážně naučené a že je lze změnit. Dnes víme, že chování v sobě většinou máme hluboce a pevně zakořeněné. Vědci studující lidské chování nashromáždili od konce 20. století nesmírné množství poznatků svědčících o tom, že některé vzorce chování jsou lidem vrozené.

Víme také, že naše jednání a myšlení ovlivňují kulturní faktory a nesmírné množství vnějších vkladů, například naši učitelé, přátelé, rodiče či zaměstnavatelé. V důsledku toho všeho je prakticky nemožné oddělit od sebe to, co je vrozené, a to, co člověk získal výchovou. Představte si, že váš mozek má operační systém stejně jako počítač. Tento mozek, který vám byl dán do vínku při narození, se ve stresových situacích vrací k přednastaveným hodnotám. Představuje tedy vrozenou složku lidské osobnosti. Získanou složku osobnosti utváří prostředí, jež můžeme přirovnat k softwaru, který ovládá náš hardware.

Vrozené = biologické možnosti našeho mozku

Získané = vlivy prostředí

Nehodláme tvrdit, že jsme vydáni na milost a nemilost své DNA. U lidského mozku se vyvinuly čelní laloky, díky nimž můžeme rozhodovat o svém jednání. Neměli bychom ovšem zapomínat na to, že s sebou neseme zátěž minulosti lidského rodu. Šedá kůra mozková – část mozku, která shromažďuje informace ze všech smyslových orgánů, uchovává vzpomínky a zprostředkovává myšlenkové procesy – nám umožňuje myslet, rozhodovat se a ve většině případů také překonávat naši dědičnou přirozenost. Pokud se však týká sexu, lásky a zamilovanosti, táhne nás biologická danost ke stejným volbám a rozhodnutím, jaká činili i naši předkové. Jak zanedlouho uvidíme, není před touto přirozeností úniku. Lidský mozek pracuje v operačním systému s předem nastavenými hodnotami. Jestliže váš počítač pracuje v nouzovém režimu, pracuje s předem nastavenými základními hodnotami – a stejně tak se chová lidský mozek. Umělé prostředí takzvané „rovnosti“, které jsme vytvořili a v němž se od nás očekává, že si budeme navzájem předstírat, že všichni toužíme po stejných věcech, není nic jiného než politicky korektní software.

Muži a ženy spojují s láskou a sexem odlišná očekávání – ani lepší, ani horší, prostě odlišná –, jež jsou většinou dána jejich vrozenými potřebami. Dokážeme se uvědoměle rozhodovat o tom, co podle našeho mínění chceme, ale přirozenost nás stejně tlačí tam, kde nás chce mít.

V této knize se dočtete, že ženy se o sex – nebo spíše o „milování“, jak říkají – zajímají stejně jako muži. Dozvíte se také, že mužské a ženské sexuální potřeby se spouštějí za odlišných okolností a podmínek a s odlišnými prioritami. Budeme zkoumat, co muži a ženy opravdu chtějí. Podíváme se na příležitostný sex a krátkodobé milostné vztahy. O lásce a sexu prozradíme skutečnosti, o nichž většina lidí neví. Nabídneme vám také strategie, jimiž zvýšíte svou tržní hodnotu v očích potenciálních partnerů.

Co je to „milování“?

To, co dělá žena, když ji muž šuká.

Proč západní svět ztratil
přirozený postoj vůči sexu

Většinu současných potíží západního světa se sexem lze připsat britské královně Viktorii a jejímu manželovi, princi Albertovi. Období vlády královny Viktorie v letech 1837 až 1901 se vyznačovalo důrazem na přísné morální hodnoty, sexuální represí a nízkou tolerancí vůči zločinu. Existence ženské homosexuality byla popírána a mužská homosexualita byla nezákonná. Díky britskému impériu se viktoriánské hodnoty rozšířily takřka po celém světě.

Ve vrcholném viktoriánském období se běžně zakrývaly nohy od klavíru i od stolu, aby nevyvolávaly nežádoucí pohlavní vzrušení. Plavky v té době zahalovaly téměř celé mužské i ženské tělo. Královna Viktorie dokonce vydala výnos, že ve slušné společnosti se kuřecí prsa mají nazývat „hruď“, a zakázala inzeráty, které ukazovaly dámské spodní prádlo. Tehdy, stejně jako dnes, lidé většinou kladli rovnítko mezi nahotu a sexuální vzrušení.

Viktoriánská pruderie považovala za nepatřičné

vyslovit ve smíšené společnosti výraz „noha“.

Místo toho se raději říkalo „končetina“.

Viktoriánské ženy byly vedeny k tomu, že nikdy nesmí podněcovat muže k sexuálním návrhům ani se oddávat sexuálním představám. Měly žít v tiché oddanosti manželovi, rodině a vlasti. Společenský úspěch muže vycházel částečně z pasivity jeho manželky, a předpokládalo se, že žena nemá vlastní sexuální potřeby. V té době byl velmi rozšířený všeobecný názor, že ženy nemají rády sex a že mužská pohlavní touha nutí ženy k tomu, aby se „poddaly“. Knihy v té době uváděly, že slušný manžel neočekává milostný styk s manželkou častěji než jednou za šest měsíců, a radily mužům, jak potlačit svou touhu po častějším sexu. Zkrátka a dobře, ženám se tehdy radilo, ať si lehnou na záda, zavřou oči a „myslí na Anglii“.

Jak Angličan pozná, že mu umřela žena?

V posteli je to stejné, ale ve dřezu se hromadí

neumyté nádobí.

Vaši prarodiče nebo praprarodiče se patrně narodili ve zmíněném období a ať už si to uvědomujete nebo ne, předali vám některé viktoriánské postoje. Pokud se vás při zmínce o sexu zmocní nepříjemný pocit a pokud je vám trapné, když někdo začne vyprávět košilaté vtipy, a snažíte se změnit téma hovoru, můžete tyto rozpaky patrně přičíst přetrvávajícímu vlivu viktoriánských hodnot. To je také důvodem, proč se lidé v anglicky mluvících zemích ve svém sexuálním životě potýkají s tolika problémy ve srovnání s jinými evropskými zeměmi, které viktoriánskou morálkou ovlivněny nebyly. Nemáte-li žádné kulturní vazby na viktoriánské období, ale stejně se při hovoru o kterémkoli aspektu sexu a sexuality cítíte nepříjemně, potom je váš postoj možná ovlivněn náboženstvím. Snad na vás měly vliv vůdčí osobnosti, které trvaly na tom, aby se jejich stoupenci řídili jejich pokřivenou představou o morálce.

Statistika

V dnešní době je 50% pravděpodobnost, že se manželství rozpadne, a 85% pravděpodobnost, že žádost o rozvod bude podávat žena. Odhaduje se, že jen ve Velké Británii spáchají každý den sebevraždu tři muži, kteří jsou nuceni platit likvidačně vysoké výživné na dítě. Systém vychází z předpokladu, že čím více člověk vydělá, tím více zaplatí. Někteří muži si bolestně uvědomují, že se nedokážou ani zase zvednout a žít dál. Funkční partnerský vztah a děti mohou život nesmírně obohatit, ale jakmile se vztah ocitne v troskách, člověk někdy propadá dokonce až sebevražedným pocitům. Právě proto je nesmírně důležité pochopit, jak nám mozek vybírá partnery.

V Evropě dnes připadá na jeden uzavřený sňatek

jeden rozvod. To znamená, že do manželství

vstupuje méně lidí a dříve uzavřená manželství

se rozpadají. Rozvodem končí také přibližně 30 %

druhých manželství.

Tato kniha vychází z výsledků současného výzkumu a nikoli z toho, co se povídá, nestojí na mýtech, hvězdách, romantických představách nebo politicky korektních ideálech. Většina toho, o čem budeme diskutovat, je podložena důkazy. Čerpali jsme z mnoha vědeckých studií – od empirického pozorování a vědeckých experimentů až k průzkumům partnerských vztahů z mnoha různých zdrojů, včetně našeho vlastního. Pátrali jsme také po dalších údajích o tom, proč se lidé chovají tak, jak se chovají, a proč si myslí to, co si myslí. Pokud jsme narazili na údaje, které nebyly důvěryhodné nebo vědecky podložené, vyloučili jsme je. Většina vědeckých studií, o nichž se zmiňujeme, je uvedena v seznamu literatury na konci knihy.

Během šesti let, kdy jsme shromažďovali informace a psali tuto knihu, se nám – jsme autoři středního věku – pomocí metody mimotělního oplodnění narodily dvě děti, potýkali jsme se s rakovinou prostaty a všemi jejími stinnými stránkami a narazili jsme na mnoho překážek, které mohou utlumit, či dokonce zadusit milostný život kteréhokoli páru. Proto jsme při psaní této knihy nečerpali jen z vědeckých výzkumů, ale také z vlastní zkušenosti, pozorování a strategií a využívali jsme i zkušenosti těch, které jsme na své životní cestě potkali.

Příjemnou zábavu!

Allan a Barbara Peasovi

1. kapitola
Sex sídlí v mozku

Zasuňte nástroj A do štěrbiny B

Vášeň, zaslepenost, zamilovanost, touha, posedlost, růžové brýle…, těmito výrazy obvykle popisujeme pocity extáze, radostného vzrušení, blaženosti a vytržení, které v určitém období života prožívá snad každý člověk. Ruku v ruce se zmíněnými radostnými pocity přicházejí také sklíčenost, utrpení, bolest, agonie, muka a zármutek. Odborníci se odnepaměti snaží – jen s nepatrným úspěchem – definovat romantickou lásku. Většinou docházejí k závěru, že ji nejspíš ovládají mystické, nadpřirozené nebo duchovní síly, které nemáme pod kontrolou. Škatulkování jiných lidských emocí, například sklíčenosti, úzkosti, obsese a strachu, nám však žádné potíže nečiní.

Od 70. let minulého století lidé pociťovali hlubokou duchovní touhu po lásce. Vyvolal ji rozpad sociálních struktur, které existovaly tisíce let a zajišťovaly člověku těsné vazby s přáteli, rodinou a těmi, které milujeme. Vyvinuli jsme se jako druh, který pečoval o svá mláďata; vzájemně jsem se chránili, milovali, záviseli na sobě a drželi při sobě. Starší generace pečovala o děti, zatímco střední generace pracovala nebo sháněla potravu. Po večerech vyprávěli starší členové rodiny dětem příběhy, poučovali je o minulosti a o životě. Tento typ rodinné struktury dnes existuje jen v primitivních kulturách, v některých oblastech Asie, Středního východu a Středomoří a také v zemích třetího světa. A protože v současné době žijí lidé stále častěji sami, kulturní propast se ještě více prohlubuje. Struktura společnosti po miliony let napomáhala tomu, aby se muži a ženy setkávali, ale dnešní společnosti je naopak rozdělují. Narušení základní rodinné struktury vedlo ke ztrátě hodnot, k dětem vyrůstajícím bez otců a k citovému chaosu.

Stejné cíle, různé postupy

V oblasti sexu a lásky se muži a ženy řídí odlišnými cíli, jež jsou hluboce zakořeněny v naší pradávné minulosti.

Oběti nešťastné lásky upadají do depresí,

pokoušejí se o sebevraždu a plní ordinace

psychiatrů na celém světě.

Velmi jednoduše řečeno, na dnešní muže působí zrakové podněty a známky svědčící o tom, že žena je zdravá, plodná a mladá; zatímco ženy přitahují známky vypovídající o mužově moci, postavení, oddanosti a hmotných zdrojích. Nejinak tomu bylo u našich předků. Naše pohlavní potřeby a pudy zůstávají už stovky tisíc let bez zásadních změn. V politicky korektním světě, kde je moderní tvrdit, že muži a ženy chtějí totéž a že mají stejné motivace, preference a touhy, je tato představa neoblíbená. Při čtení této knihy si však uvědomíte, že to není pravda. V hloubi duše už teď víte, že to není pravda. Tento mýtus přiživují ti, kdo usilují o moc, byrokraté, náboženští vůdci, feministické skupiny a další politicky motivovaní jedinci. Tvrzení, že muži a ženy myslí stejně a chtějí stejné věci, je možná politicky korektní, ale pokud jste někdy žili a pracovali s příslušníky opačného pohlaví, nebo je řídili, dobře víte, že to není pravda.

Síla lásky

David Buss, profesor psychologie z Texaské univerzity v Austinu, získal mezinárodní uznání svým evolučním výzkumem pohlavně podmíněných rozdílů u lidí při výběru partnerů. Se svými spolupracovníky shromáždil údaje o romantické lásce ve 147 kulturách. Empirické důkazy o existenci romantické lásky objevili badatelé na jeskynních malbách, v rukopisech, básních, písních a knihách. Většina lidí si při pomyšlení na lásku vybaví jen její příjemné stránky. Představí si zamilované pohledy do očí, držení za ruce, milostné písně, tělesné splynutí, vřelé a zmatené pocity – zkrátka vše, co se může skrývat pod rčením „a žili spolu šťastně, dokud neumřeli“. Jenže láska má i svou odvrácenou stranu. David Buss i další badatelé zjistili, že v dějinách lidstva vždy existovaly nápoje lásky, kouzelná zaříkadla, sebevraždy i vraždy motivované získanou nebo ztracenou láskou. Ve skutečnosti je jedna čtvrtina vražd páchána ze zhrzené lásky. V důsledku toho umírají na celém světě opuštění manželé, partneři, milenci, soupeři i pronásledovatelé. Téměř v každé kultuře najdeme variantu příběhu Romea a Julie. Neodbytná touha milovat nás naplňuje radostí, zoufalstvím, strachem i touhou po pomstě, a někdy se nás dokonce zmocňují všechny uvedené emoce současně.

Láska je výsledkem

chemických reakcí v mozku.

Romantická láska je univerzální a vyskytuje se v každé lidské kultuře, a proto musí mít nějaký biologický základ. Jinak řečeno, nemůže to být jen kulturní tradice, jako je například náboženství nebo uctívání idolů. Láska je velmi mocná a je hluboce zakořeněná v každém z nás.

Biologie lásky

Vědci, kteří zkoumali funkci lidského mozku v době, kdy je člověk zamilovaný, došli k závěru, že existují tři odlišné režimy pro páření a reprodukci: smyslná touha, zamilovanost a dlouhodobý vztah.

Každý z uvedených režimů je spjat s činností určitého hormonu, který u milenců vyvolává konkrétní pocity a změny chování. Pokud budeme o lásce uvažovat v rámci tří zmíněných režimů, lépe se vyznáme v tom, ve které fázi se daný člověk právě nachází, a snáze porozumíme jeho jednání.

V této kapitole vám chceme objasnit základní mozkové funkce, které ovládají tělesnou touhu, romantickou lásku a dlouhodobý vztah. Pokusili jsme se vysvětlit všechny pojmy co nejstručněji a nejjednodušeji. Pokud hovoříme o specifických oblastech mozku, je důležité si uvědomit, že jsou součástí složité nervové soustavy. Děkujeme profesoru Graemu Jacksonovi z Ústavu pro výzkum mozku v Melbourne za podnětné návrhy pro tuto kapitolu. Ve snaze napsat srozumitelný text jsme mnoho věcí zjednodušili, ale zároveň jsme dávali pozor, abychom pojmy a myšlenky nezjednodušovali příliš. Tato poznámka je důležitá, protože na výsledky vědeckých výzkumů se budeme odvolávat v celé knize. Pro vědecky založené čtenáře používáme lékařskou terminologii, ale textu porozumějí i ti, kteří se v ní neorientují. Budeme se zabývat principy, které platí pro většinu lidí ve většině případů, a pomineme menšinové nebo výjimečné chování.

Bylo prokázáno, že láska je výsledkem působení specifické skupiny chemických látek a nervových okruhů působících ve specifických oblastech mozku. Pokud bychom chtěli použít vědeckých výrazů, řekli bychom, že spouštěcím mechanismem lásky je kombinace chemických látek, mezi jiným dopaminu, oxytocinu, testosteronu, estrogenu a norepinefrinu. Uvedené látky působí velmi podobně také u ostatních savců a nutí je k hledání vhodných partnerů. Jakmile náš mozek na základě určitých kritérií, o kterých se zmíníme později, identifikuje vhodného partnera, začne o překot produkovat chemické látky napomáhající tomu, abychom onoho člověka začali přitahovat.

V minulosti bývaly sňatky dohodnutou záležitostí a do značené míry o nich rozhodovalo bohatství, postavení, vzájemná nevraživost rodin, kmenová příslušnost a politika. V dnešním západním světě tento postoj ke sňatkům ustoupil a lidé se dnes většinou berou z lásky.

Pokud se týká výběru partnera za účelem reprodukce, soustředí lidé svou pozornost jen na jednoho člověka. Tím se lidský druh odlišuje od většiny zvířat. Například holubí sameček v době namlouvání čepýří peří a předvádí se před tolika potenciálními partnerkami, na kolik mu vystačí energie. Naproti tomu lidé mívají úzký seznam několika málo kandidátů a intenzivně se soustředí na jednoho z nich.

Láska na první pohled

„Láska na první pohled“ byla vědecky prokázána. Vzplanutí tohoto typu postihuje většinu živočišných druhů.

Ray zrovna nakupoval v supermarketu, když jeho pohled náhodně zabloudil do uličky s cukrovinkami. Zahlédl něco, co ho nadchlo. Zmocnila se jej taková euforie, jako kdyby ochutnal nějaký omamný nápoj. Opodál stála žena, která uchvátila jeho srdce. Nebyla krásná po dle obvyklých měřítek krásy, ale v jejím vzhledu a pohybech bylo něco neobyčejného. Ray si uvědomil, že ho to k ní neodolatelně přitahuje. Při pouhém pohledu na ni se ho zmocňovalo radostné vzrušení a chvění kolem žaludku.

Vznášel se na vlně euforie vyvolané tím, že ji našel, ale současně propadal pocitu zoufalství, protože ji nikdy nebude mít.

Pokud jste někdy prožívali lásku na první pohled, vytvářel váš mozek značné množství dopaminu a norepinefrinu, které na vás působily stejně jako drogy. Totéž se stává i jiným živočichům. Jako příklad nám může posloužit třeba hraboš prériový, který se podobá tarbíkovi, takové pouštní kryse. Pokud samička hraboše prériového ucítí třeba jen slabý závan pachu samečkovy moči, nastává u ní stejná chemická reakce jako u lidí: v jejím organismu prudce vzroste hladina dopaminu a norepinefrinu. Z výsledků jiné studie vyplývá, že když vědci ukázali ovcím v plodném období obrázek berana, v jejich mozku prudce vzrostla koncentrace norepinefrinu. U většiny zvířat se tento účinek projevuje několik sekund nebo minut, ale u člověka může přetrvat měsíce i roky.

Vědci se nyní shodují na tom, že láska na první pohled skutečně existuje. Badatelé specializující se na tuto oblast jsou přesvědčeni, že ve stabilní společnosti, v níž lidem nehrozí smrt nebo válka, jsou tělesná touha, zamilovanost a dlouhodobý vztah možná tím nejlepším a nejúčinnějším způsobem, jak zajistit přežití druhu.

Já za to nemůžu, to všechno Darwin

Příčinou tělesného chtíče je prudké zvýšení hladiny pohlavních hormonů, například testosteronu a estrogenu. Tyto hormony vyvolávají naléhavou potřebu tělesného uspokojení. Jakmile se člověka zmocní tělesná touha, přebírají aktivitu dvě klíčové části mozku: hypotalamus, který ovládá naše živočišné pudy, jako je například hlad a žízeň, a amygdala, která je řídicím orgánem vzrušení. Při tělesném vzrušení produkuje organismus dopamin. Ten spouští tvorbu testosteronu, který zvyšuje pohlavní přitažlivost. Stává se to v okamžiku, kdy poprvé spatříme člověka a zmocní se nás neodbytný pocit, že jej „chceme mít“.

Badatelé z Chicagské univerzity uskutečnili v roce 2006 studii, jejíž výsledky prokázaly, že u třetiny mužů se prudce zvýšila hladina testosteronu dokonce i při neformálním hovoru s cizí ženou. Čím silnější je tato hormonální reakce, tím dramatičtější změny nastanou v mužově chování. Studie také prokázala, že hladina testosteronu u ženatých mužů a otců vzrostla výrazně méně než u nezadaných mužů, kteří „jsou na lovu“. Otcové totiž přešli do výchovného a rodičovského režimu a mají vyšší hladinu oxytocinu než svobodní muži, kteří stále hledají příležitost k předání svých genů.

Tělesná touha se nepochybně vyvinula proto, aby podpořila plození a množení, a zajistila tak přežití lidského rodu. Zcela jistě byla nesmírně důležitá v krajně obtížných podmínkách přežití, kdy nebyl čas ani prostor na romantickou lásku. Žena může porodit potomka přibližně jednou ročně, a to znamená, že bez tělesné žádostivosti by lidskému rodu hrozilo vyhynutí. Lidé se sice rozmnožují pomalu, ale díky matce přírodě jsou nadšenými ploditeli. To je také důvod, proč v nebezpečných situacích, například za války, po sobě najednou zatouží třeba úplně cizí lidé. Jsou-li jejich životy v ohrožení, pocítí naléhavou potřebu předat své geny další generaci.

Stručně lze říci, že smyslná touha, láska na první pohled a vášnivé aspekty prvních fází zamilovanosti se vyvinuly s cílem urychlit páření a zlepšit vyhlídky na úspěšnou reprodukci druhu.

Držme při sobě

Za sexuální pud je v největší míře odpovědný hormon testosteron a muži ho mají deset až dvacetkrát více než ženy. Právě proto je mužský sexuální pud silný a tak naléhavý. Díky testosteronu jsou muži chlupatější, větší, silnější, agresivnější a žádostivější než ženy. Muži však mají výrazně méně oxytocinu než ženy. Oxytocinu se někdy také říká „hormon mazlení“ a ženský i mužský organismus jej uvolňují ve značném množství během orgasmu. U muže však oxytocin vyprchá se stejnou rychlostí, s jakou se dostaví erekce. To je také důvod, proč je pro ženu po milostném styku tak důležité mazlení a něžné dotyky, ale proč muži tuto potřebu nepociťují.

Profesorka psychologie na Alliant International University v San Francisku Rebecca Turnerová uskutečnila v roce 2006 výzkumnou studii, jejíž výsledky prokázaly, že oxytocin je tmelem lidských emočních vazeb. Když lidé navazují párový vztah – říkáme tomu, že se „zamilují“ –, mají vysokou hladinu oxytocinu. Právě oxytocin vyvolává vřelé pocity, které chováme vůči člověku, po němž toužíme. Ženy mají vyšší hladinu oxytocinu než muži, a právě to je důvodem, proč se na počátku vztahu zamilují silněji než muži. Čím více oxytocinu ženský organismus produkuje, tím pevnější citovou vazbu bude žena pociťovat a tím více bude toužit po tom, aby o objekt své lásky mohla pečovat. Hladina oxytocinu vzroste při pouhém vyslovení milencova jména, při vzpomínce na něj, při závanu vůně nebo zaslechnutí melodie, která je s ním spojena. Drahé oblečení, dokonalé nalíčení, spousta šperků ani nové sportovní auto nemohou zastřít ženino citové rozpoložení. Pokud žena cítí, že je milována a obdivována, má zrůžovělé tváře a vyzařuje z ní vřelost. Stejně tak není obtížné poznat, když si žena připadá nemilovaná a opomíjená.

Jaký je rozdíl mezi mužem a ženou?

Žena chce, aby jeden muž uspokojoval

každou její potřebu.

Muž chce, aby každá žena uspokojila

jeho jedinou potřebu.

Studie Davida Busse prokázaly, že ve fázi zamilovanosti páru klesá u mužů hladina testosteronu a stoupá hladina oxytocinu. Díky tomu se urychluje vytváření vztahu. Muži jsou v této fázi mírnější, laskavější a tolerantnější. U žen v období zamilovanosti stoupá hladina testosteronu, ženy jsou vzrušené a sebejisté. Díky vyššímu množství testosteronu jsou ženy roztouženější a oba zamilovaní podlehnou iluzi, že ženy touží po sexu stejně jako muži. Jakmile skončí toto období „poblouznění“, které trvá tři až devět měsíců, vrátí se sexuální touha muže i ženy do „normálu“. Muž získá dojem, že žena ztratila zájem o sex, a žena si zase myslí, že muž je sexem posedlý. V této fázi mnoho vztahů končí.

Proč se milenci nemohou
jeden druhého nabažit

Třiatřicetiletá osamělá matka Josephine zasvětila život výchově svých dětí. Po šesti měsících práce v novém zaměstnání se zúčastnila vánočního večírku společnosti, pro kterou pracovala. Večírek se konal na lodi v sydneyském přístavu. Když Josephine dorazila do přístavu, vypadala báječně. Od mužské části osazenstva se jí dostalo mnoha poklon a obdivných pohledů. Posílilo to její sebedůvěru a připadala si krásná. Když už loď plula po temné vodě osvětlené svitem měsíce, někdo jí představil Ricka, pohledného vedoucího pracovníka z melbournské kanceláře společnosti. Podali si ruce a Josephine se rozbušilo srdce. Rick byl vysoký, snědý, hezký a vtipný. Zdálo se, že Josephine mu připadala stejně přitažlivá jako on jí. Při tanci a večeři prožili nezapomenutelnou noc a povídali si skoro do rána. Strávili spolu i celý další den a večer. Josephine měla dojem, jako by ji někdo očaroval.

Návrat domů k dětem byl báječný, ale Josephine měla plnou hlavu vzpomínek na Ricka a společně strávený čas. Uvažovala, jestli se mu po ní také stýská. V příštích dnech neměla vůbec chuť na jídlo a začala hubnout. Nedokázala myslet na nic jiného než na Ricka a na své krásné vzpomínky. Začala mu telefonovat každou hodinu jen proto, aby mu řekla, že na něj myslí, a časně ráno mu posílala textové zprávy. Začala mu kupovat dárky, aby mu dala najevo, jak moc o něj stojí. Josephininy děti měly pocit, že je máma zanedbává, a jejich chování se změnilo k horšímu, ale Josephine to nezajímalo. Zrušila synovu plánovanou návštěvu u zubaře a za ušetřené peníze si koupila letenku do Melbourne, aby navštívila Ricka. V duchu si říkala, že je na čase, aby myslela na své potřeby a na svůj vlastní život.

Chování zamilovaného člověka v mnohém připomíná chování blázna a biochemické poměry v organismu vášnivě zamilovaného člověka se v mnohém podobají biochemické situaci v těle narkomana. Vedoucí Britského národního střediska pro drogové závislosti dr. John Marsden zjistil, že láska je návyková podobně jako kokain a amfetamin. Došel k závěru, že romantická láska je jako „nášlapná mina“, jejímž smyslem je udržet partnery při sobě tak dlouho, aby mezi nimi vzniklo citové pouto. Autorka knihy The Anatomy of Love (Anatomie lásky), antropoložka dr. Helen Fisherová, popsala proces zamilování jako „určitou sérii chemických reakcí probíhajících v mozku, které se podobají reakcím probíhajícím při duševní chorobě“. Podle dr. Fisherové se při zamilování aktivizují stejné nervové okruhy jako při požití kokainu. Člověk prožívá stejně intenzivní radostné pocity jako v drogovém opojení. Badatelé také spojují romantickou lásku se stejnými signálními cestami, které používá hormon dopamin jako chemický posel těsně spjatý se stavem euforie, touhy a závislosti.

Celý jsem se roztřásl

Chemické látky uvolňované v mozku ve stavu čerstvé zamilovanosti vyvolávají asi u 90 % zamilovaných lidí řadu tělesných pocitů a reakcí. Patří mezi ně nespavost, ztráta chuti k jídlu, zardívání, veselost, rozpačitost, euforie, tréma, zrychlený dech, závrať, slabost v kolenou, bušení srdce, zpocené dlaně a koktání. Mnohé z uvedených stavů souvisejí s obavami z odmítnutí milovaným člověkem, a proto člověk prožívá dvě pohromy najednou – vzrušení i strach. Čerství milenci zakoušejí směsici uvedených pocitů, ale kromě toho také neustále pozorují tvář milované bytosti a hledají v ní opětování svých citů.

Chemické reakce, které probíhají v organismu zamilovaných, dokonale vystihla Carole Kingová ve své písni z roku 1970 I Feel Earth Move Under My Feet. Zpívá v ní o tom, jak je jí střídavě horko a zima, jak ztrácí kontrolu nad svými emocemi, jak jí buší srdce a klepou se jí kolena, kdykoli je její milý nablízku. Podobně reaguje organismus na požití drogy.

Láska může být jako úžasná jízda na horské dráze. Většinu lidí potká zcela nečekaně a málokdo nad ní má alespoň zdánlivou kontrolu. Pocity spjaté s láskou vycházejí z primitivní části mozku označované jako mozková kůra nebo šedá hmota. Podněty z této části mozku jsou silnější než podněty racionální mysli, a proto se milenci často chovají nerozumně. Na stejném principu působí reakce „útok, nebo útěk“, kdy člověk tváří v tvář útočícímu lvu nepřemýšlí o únikovém plánu, ale dá se střemhlav na útěk.

Euforie vyvolaná láskou inspirovala umělce ke vtíravým milostným písním a k působivé a dojemné poezii, ale síla lásky může některé lidi zahnat až do náruče žárlivosti a paranoie. Výsledky nedávných vědeckých studií ukazují, že láska může dokonce pronikavě zlepšit naše zdraví, a z dalších studií vyplývá, že láska umí vyléčit i rakovinu a další choroby. Láska nás dokonce motivuje k životu s lidmi, kteří nám škodí – například násilničtí partneři.

Nemůžu spát, nemůžu jíst

O lidech ve fázi zamilování někdy říkáme, že jsou „nemocní láskou“. Tvrdí o sobě, že nemají chuť k jídlu, nemohou pořádně spát a vykazují známky opakovaného a nutkavého chování – například telefonují milovanému člověku dvacetkrát až třicetkrát za den. Takové chování je nyní spojováno s kombinací nízké hladiny serotoninu a vysoké hladiny oxytocinu. Serotonin je neuropřenašeč, který zbystřuje naši vnímavost, citlivost vůči okolí a celkový pocit duševní pohody.

S nízkou hladinou serotoninu (kterou v případě potíží lékaři uměle zvyšují pomocí antidepresiv) jsou spojovány také poruchy příjmu potravy a deprese. Ženy mívají od přírody asi o 30 % vyšší hladinu oxytocinu než muži, a přičteme-li k tomu nižší koncentraci serotoninu, lze tím vysvětlit, proč se ženy tak snadno do někoho „zblázní“ až do té míry, že jsou objektem své náklonnosti posedlé.

Láska je jenom špinavý trik, který na nás

příroda používá, aby zajistila přežití druhu.

W. Somerset Maugham

Serge Brand a jeho spolupracovníci z psychiatrické univerzitní kliniky ve švýcarské Basileji v roce 2007 rozmlouvali se 113 sedmnáctiletými respondenty, 65 z nich přiznalo, že se nedávno zamilovali. Brand zjistil, že láskou postižení adolescenti méně spali, častěji podléhali nutkavým popudům a měli „spoustu bláznivých nápadů a tvůrčí energie“. Zamilovaní mladí lidé měli větší sklon k riskantnímu jednání, například k bezohledné jízdě nebo bungee-jumpingu. Brand také prokázal, že dospívající lidé v raných fázích intenzivní romantické lásky se nelišili od pacientů postižených bipolární poruchou v manické fázi. Řečeno jinými slovy, někdy je obtížné najít rozdíl mezi zamilovanými mladými lidmi a těmi, kteří jsou postižení duševní poruchou.

Pokud jste někdy přiznali, že jste do někoho

„blázen“, vyjádřili jste se naprosto přesně.

Co odhalí snímky mozku

Metody snímkování mozku, například funkční magnetická rezonance (fMRI) a magnetoencefalografie (MEG), umožňují badatelům studovat funkce lidského mozku bez jakéhokoli poškození pacienta. Tím se pro vědu otevírají zcela nové možnosti.

Studium lásky a sexu v souvislosti s mozkovými funkcemi získalo nový impulz v roce 2002, když angličtí neurobiologové Andreas Bartels a Semir Zeki z londýnské University College uskutečnili studii mladých mužů a žen, kteří se nacházeli v prvních fázích nového vztahu a tvrdili o sobě, že jsou „šíleně zamilovaní“. Záznam jejich mozkové činnosti při pohledu na fotografii milence a blízkého přítele byl výrazně odlišný. Snímky mozku prokázaly, že romantický vztah aktivoval ty oblasti mozku, kde je vysoká koncentrace receptorů dopaminu. Patrně si vzpomenete, že dopamin je neuropřenašeč, který ovlivňuje radost a motivaci a je často nazýván „hormonem štěstí“. Vysoká hladina dopaminu a norepinefrinu je spojována se zbystřenou pozorností, krátkodobou pamětí, hyperaktivitou, nespavostí a chováním orientovaným na dosažení cíle. Když muž a žena poprvé vzájemně upoutají svou pozornost, jejich chování často vykazuje známky zvýšené koncentrace dopaminu: překypují energií, stačí jim méně spánku a potravy, soustředí se na svůj nový vztah a nacházejí potěšení i v jeho nejnepatrnějších detailech. Bartels a Zeki zhotovili metodou magnetické rezonance snímky mozku lidí v různém citovém rozpoložení, v různé fázi sexuálního vzrušení, lidí šťastných i euforických po dávce kokainu. Snímky vzájemně srovnali a zjistili, že jsou téměř stejné.

Jsme závislí na lásce

Následující snímky mozku ukazují, že „bláznivá zamilovanost“ aktivuje stejné oblasti mozku jako závislost na kokainu.

Ať už se tedy zamilujete, nebo budete pod vlivem drogy, v obou případech si budete připadat přibližně stejně. Snímky mozku rovněž prokázaly, že matky při pohledu na své dítě vykazovaly stejnou mozkovou aktivitu jako lidé při pohledu na svou milou nebo milého. Bartels a Zeki z toho vyvodili, že romantická i mateřská láska jsou spjaty s pokračováním lidského rodu, neboť milenci a děti jsou příslibem toho, že svou DNA předáme dalším generacím.

Levý snímek zachycuje oblast mozku, která se aktivuje u „bláznivě

zamilovaných“ lidí. Snímek vpravo zachycuje oblasti aktivované

požitím kokainu.

Prostorové uspořádání sexu
a lásky v mozku

Profesorka neurologie z lékařské fakulty Alberta Einsteina v New Yorku dr. Lucy Brownová se v roce 2005 spojila s jednou z nejvýznamnějších představitelek světové antropologie Helen Fisherovou z americké Rutgersovy univerzity; obě badatelky metodou magnetické rezonance zhotovily snímky mozku 17 mladých mužů a žen, kteří sami sebe označili za „čerstvě a bláznivě zamilované“. Znamená to, že jejich vztah byl buď ve fázi smyslné touhy, nebo romantické zamilovanosti. Snímky mozkové aktivity těchto lidí pomohly určit fyziologické příčiny pocitů zamilovaných lidí – proč je láska tak mocná a proč je odmítnutí tak bolestné a skličující.

Badatelky studovaly jádro ocasaté (caudate nucleus), což je oblast mozku spojovaná s toužením, pamětí, emocemi a pozorností. Zaměřily pozornost také na oblast ventrálního tegmenta, to je část mezimozku, odkud se uvolňuje dopamin do ostatních částí mozku. Pokud se pokusné osoby dívaly na fotografii milovaného člověka, zmíněné oblasti na snímcích se „rozsvítily“. Vědkyně srovnávaly údaje získané pomocí magnetické rezonance s jinými studiemi, které zkoumaly mužskou erektilní reakci při pohledu na snímky různých žen. Analyzovaly údaje o lidských i zvířecích párech, které spolu žily dlouhodobě. Brownová a Fisherová zjistily, že když se člověk zamiluje, oblast předního tegmenta zaplaví jádro ocasaté dopaminem. Jádro potom začne vysílat signály, že potřebuje ještě více dopaminu, a čím vyšší dávky dopaminu zamilovaný člověk dostává, tím je šťastnější a povznesenější. Fisherová a Brownová rovněž potvrdily, že hormonální činnost v období „bláznivé zamilovanosti“ vyvolává stejné pocity, jaké má člověk po požití drogy.

Příčný řez lidským mozkem

Zjistily, že jádro ocasaté je oblast mozku, která souvisí s romantickou láskou. Dlouhodobý vztah se soustředil v přední části mozku a u jeho základny v částech zvaných přední putamen (bazální jádro) a pallium (vnitřní část čočkovitého jádra). Pocity související s žádostivostí a sexuálním vzrušením sídlí v jiných oblastech a jsou většinou umístěny v levé polovině mozku. Důležité je, že tento výzkum řeší záhadu, jak láska souvisí s mozkem, a umožňuje nám dospět k objektivnějšímu poznání, co je to vlastně láska.

Láska je chemický koktejl látek, které vyvolávají

pocit štěstí. Lidé závislí na tomto koktejlu jsou

„posedlí sexem“.

Proč muži a ženy vnímají lásku odlišně

Fisherová a Brownová analyzovaly samostatně i společně snímky mozku více než tří tisíc „bláznivě zamilovaných“ vysokoškoláků, které byly zachyceny ve chvíli, kdy se respondenti dívali na milencovu fotografii. Z výsledků studie vyplynulo, že ženský mozek vykazoval vyšší aktivitu v jádru ocasatém spojovaném s pamětí, emocemi a pozorností, v septu, někdy označovaném za „centrum slasti“, a v zadní parietální (temenní) kůře, účastnící se vytváření představ a vyvolávání vzpomínek. Mužský mozek vykazoval vyšší aktivitu ve vizuálním kortexu a v oblastech, kde se zpracovávají zrakové vjemy, včetně oblasti odpovědné za sexuální vzrušení. Ke stejnému závěru dospěli ve své studii i Bartels a Zeki.

Následující snímky mozku ilustrují výzkum provedený dr. Brownovou. Ukazují, ve kterých oblastech mozku sídlí láska a proč o ní muži a ženy smýšlejí tak odlišně. Obrázky zachycují snímky mozku muže a ženy zhotovené v okamžiku, kdy se respondenti dívali na fotografii člověka, do něhož byli bláznivě zamilovaní.

Jak vidíte, muži mají méně „rozsvícených“ oblastí než ženy, ale při barevném zobrazení je patrné, že aktivní části mužského mozku vykazují vyšší stupeň aktivity než rozsáhlejší, ale méně aktivní excitované části ženského mozku. Aktivní oblasti ženského mozku se kromě toho nacházejí na úplně jiných místech než aktivní oblasti mužského mozku. To je důvod, proč mají muži a ženy velmi rozdílné názory na milostné vztahy.

Podoba lásky. Muži a ženy při pohledu na obrázek

milovaného člověka. Bílé oblasti jsou aktivní zóny.

V další studii Brownové a Fisherové si respondenti během snímkování mozku prohlíželi erotické fotografie, ale z výsledků vyplývá, že „zamilované“ oblasti mozku zůstaly neaktivní. Byla zjištěna aktivita hypotalamu, který řídí například pocity hladu nebo žízně, a zvýšená činnost amygdaly, která ovládá vzrušení. Rozhodujícím zjištěním je, že mozek v režimu zamilovanosti a v režimu tělesné touhy vypadá jinak, protože používá jiné systémy.

Stručně řečeno, vědecké studie prokázaly, že ve fázi první zamilovanosti při hodnocení osoby opačného pohlaví probíhají u mužů a u žen zcela odlišné procesy: muži hodnotí sexuální potenciál žen v první řadě zrakem, kdežto ženy při posuzování mužova potenciálu pro dlouhodobé partnerství používají především svou paměť. Tělesná žádostivost a láska sídlí v různých částech mozku a jsou to dvě různé věci.

Jak mužský mozek posuzuje
ženskou přitažlivost

Bartels a Zeki ukázali mužům fotografie přitažlivých žen a zjistili, že mužský mozek v této situaci vykazoval vyšší aktivitu ve dvou oblastech: jedna souvisí se zrakovými podněty a druhá s erekcí (páni, kdo by to byl řekl!). Pro většinu z nás to není nijak zvlášť překvapivé, protože víme, že muži jsou většinou vysoce vnímaví vůči zrakovým podnětům. Neustále pozorují ženy, rádi se dívají na pornografii a obírají se sexuálními představami. Vědci zjistili, že za této situace také klesá aktivita těch částí mozku, které jsou spjaty s vytvářením morálních soudů.

Tříletý chlapec si při koupeli ve vaně bedlivě

prohlížel svá varlata. „Mami,“ zeptal se,

„je tohle můj mozek?“

„Ještě ne,“ odpověděla matka.

Zrakové okruhy v mužském mozku se vyvíjely přibližně milion let. Muž si totiž potřeboval prohlédnout ženu a posoudit její schopnost porodit zdravé děti, které by byly pokračováním rodu. Pokud byla žena mladá a zdravá, muž se vzrušil a přikročil k páření. Muži se tedy zamilují rychleji než ženy, protože se řídí zrakovými informacemi, které jsou okamžitě patrné a vysílají do mozku signál, v jehož důsledku vzroste hladina příslušných hormonů. Tím lze také vysvětlit, proč je u mužů láska na první pohled častější než u žen.

Muži využívají zrak v první řadě k vyhodnocení potenciálu, který se v ženě skrývá. Jakmile se muž vzruší, zaplaví jej hormony a dostaví se erekce. Vliv hormonů může zastínit racionální myšlení a muži někdy dospějí k rozhodnutím, která nejsou v jejich nejlepším zájmu. Stává se to v situaci, kdy je erekce silnější než rozum. Pro ženu, která má určité zkušenosti s muži, to není žádné překvapení. David Buss ve svém výzkumu dospěl k závěru, že popsané chování mužů je univerzálním jevem, který nezávisí na kultuře.

Bůh dal mužům penis a mozek,

ale krve jenom tolik, že oba orgány nemohou

fungovat současně.

Robin Williams

Jak ženský mozek posuzuje
mužskou přitažlivost

Vědecké studie odhalily, že mezi snímky mužského a ženského mozku jsou značné rozdíly. Jestliže žena hodnotí mužovu přitažlivost, aktivizují se ty části jejího mozku, které jsou spojeny s pamětí. Z evolučního pohledu je to adaptivní strategie směřující k tomu, aby si žena zapamatovala všechny podrobnosti mužova chování.

Již stovky tisíc let je úkolem žen výchova dětí k nezávislosti. Mateřství je složitá práce a pro lidské samičky je obtížnější než pro samičky kteréhokoli jiného savčího druhu. Když ženy krmí potomky a pečují o ně, potřebují oporu a ochranu. Pokud v prehistorických dobách ženě zemřel partner, musela vynaložit obrovské množství energie, aby za něj našla náhradu. Muži stačí k ohodnocení ženy bezprostřední zrakový dojem, ale žena pohledem nezjistí, zda je muž čestný a důvěryhodný, zda dokáže kamenem zasáhnout běžící zebru na vzdálenost padesáti metrů nebo zda se s ní rozdělí o úlovek. Dnešní ženy používají stejný hodnotící proces a pamatují si, co řekl muž včera, co řekl před třemi týdny nebo třemi měsíci, jak reaguje na děti, zda je vlídný a velkorysý, jak se chová k jejich matce, kde všude byl zaměstnaný a jaký má majetek…, a to všechno žena použije při vyhodnocení mužova partnerského potenciálu. Když si žena prohlíží snímky určitého muže, vybavuje si přitom jiné muže s podobnými rysy a vzpomíná na jejich charakterové vlastnosti. Její mozek potom dekóduje vlastnosti, jež odpovídají tváři muže, na kterého se právě dívá. Je to podobné, jako kdyby dávala dohromady skládačku povahových vlastností jednoho konkrétního muže, a přitom používala databázi složenou z jednotlivých dílků mnoha jiných mužů. Neznamená to, že se dobere ke správnému výsledku. V duchu vytváří kombinaci vycházející z informací o mužích, které zná. Zatímco ženský mozek si při hodnocení potenciálu případného partnera vybavuje údaje o mnoha mužích, muž se na ženu dlouze, nevybíravě a nápadně zadívá. Teď už víte, proč ženy nikdy nezapomínají a proč muže často přistihnete při tom, jak civí na ženy.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Proč muži chtějí sex a ženy potřebují lásku.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.