Copyright © Jojo Moyes 2007

All rights reserved

Translation © 2015 by Lucie Mikolajková

ISBN 978-80-249-4322-0

Lockiemu, za všechno,

čím je, a za všechno, čím bude

Prolog

Kathleen

Jmenuji se Kathleen Whittier Mostynová a proslavila jsem se ve svých sedmnácti letech, když jsem chytila největšího žraloka, jakého Nový Jižní Wales kdy viděl. Byl to žralok písečný s tak zlověstnýma očima, že i několik dní poté, co jsme ho vypreparovali, pořád ještě vypadal, jako by mě chtěl roztrhnout vejpůl. Tenkrát byla celá zátoka Silver Bay posedlá sportovním rybařením, a tři týdny v kuse se tak nemluvilo o ničem jiném než o tom žralokovi. Přijel jeden novinář až z Newcastlu a vyfotografoval mě, jak stojím vedle něj (já jsem ta v plavkách). Na tom obrázku je žralok snad o metr vyšší než já, a to mě fotograf přiměl, abych si vzala podpatky.

Vidíte tam vysokou dívku s poněkud přísným výrazem, pohlednější, než tušila, s rameny rozložitými natolik, že si nad nimi její matka zoufala, a s pasem od všeho toho navíjení a ohýbání tak útlým, že vůbec nepotřebovala korzet. Stojím tam a nedokážu skrýt hrdost, protože ještě nemám ponětí, že budu k tomu zvířeti po zbytek svých dní připoutaná tak pevně jako ve svazku manželském. Na snímku neuvidíte, že žraloka drží vzpřímeně dva dráty a podpírá ho můj otec a jeho obchodní partner Brent Newhaven – jak jsem toho obra tahala na břeh, zpřetrhala jsem si šlachy v pravém rameni, a když dorazil fotograf, nezvládla už bych uzvednout ani hrnek s čajem, natožpak žraloka.

Ale stačilo to utvrdit mou pověst. Celé roky se o mně pak mluvilo jako o Lovkyni žraloků, i když už jsem dávno nic nelovila.

Moje sestra Norah si vždycky dělala legraci, že vzhledem k tomu, jak na té fotce vypadám, by mi měli spíš říkat Mořský ježek. Nicméně otec vždycky říkával, že to můj úspěch se zasloužil o rozkvět hotelu Silver Bay. Dva dny poté, co se ta fotografie objevila v novinách, už jsme měli úplně plno, a tak to zůstalo až do roku 1962, kdy shořelo západní křídlo hotelu. Muži sem jezdili, protože chtěli překonat můj rekord. Nebo možná protože si říkali, že když takovou obludu dokáže chytit nějaká holka, co by asi dokázal pořádný rybář? Několik mužů mě přijelo požádat o ruku, ale otec tvrdil, že je prý vždycky vyčenichá, ještě než dorazí do Port Stephens, a pokaždé je rázně vyprovodil. Ženy sem jezdily, protože až do té doby se jim zdálo nemožné, aby dokázaly chytit nějakou velkou rybu, tím spíš aby v tom mohly soupeřit s muži. A rodiny sem jezdily, protože Silver Bay, naše ze všech stran chráněná Stříbrná zátoka s nekonečnými dunami a klidnými vodami, bylo opravdu příjemné místo.

Bylo potřeba nahonem postavit dvě další mola, aby zvládla ten příval lodí, a každý den se vzduchem neslo klapání vesel a vrčení přívěsných motorů a lodi ze zátoky a přilehlého moře prakticky vybagrovaly veškerý vodní život. Nocí se ozývalo túrování motorů v autech, tiché závany hudby a cinkání skleniček. Bývaly doby, zvlášť v padesátých letech, kdy jsme bez přehánění byli ta nejžádanější destinace.

Dneska tu pořád ještě máme lodi a mola, i když už používáme jen jedno, ale lidi se teď honí za něčím úplně jiným. Já už nemám zrovna chuť nic zabíjet. Je tu docela klid, dokonce i v létě. Většina dovolenkářů míří do klubů a těch výškových hotelů, za přímočařejšími požitky, které nabízí Coffs Harbour a Byron Bay, a abych řekla pravdu, převážné části z nás to vlastně úplně vyhovuje.

Ten rekord mi pořád patří. Je zaznamenaný v takové té knize velké jak zarážka ke dveřím, které vycházejí v obrovských nákladech a vy neznáte nikoho, kdo by si je kupoval. Z nakladatelství se mi tu a tam laskavě uráčí zavolat, aby mi oznámili, že moje jméno bude v knize i příští rok. občas se tu zastaví místní školáci, aby mi vylíčili, že mě objevili v knihovně, a já vždycky dělám překvapenou, aby měli radost.

Ale ten rekord stále držím. Neříkám to, protože bych se snad chtěla chlubit, nebo protože je mi šestasedmdesát a je příjemné vědět, že jsem kdysi dokázala něco pozoruhodného, ale protože když jste obklopeni tolika tajemstvími jako já, máte dobrý pocit, když občas můžete něco říct úplně na rovinu.

1

Hannah

Když člověk strčí do piksly na Moby 1 ruku až po zápěstí, obyčejně vytáhne nejmíň tři různé druhy sušenek. Yoshi povídala, že na ostatních lodích na sušenkách vždycky hrozně skrblí, že kupují ty nejlacinější s kořenovým škrobem, co se prodávají v supermarketu ve výhodném balení. Ale ona to viděla tak, že když si člověk zaplatí skoro sto padesát dolarů za to, že pojede stopovat delfíny, měl by přinejmenším dostat pořádné sušenky. A tak kupovala keksy Anzac máslové, tlusté, se spoustou vloček a dvěma vrstvami čokolády, sušenky Scotch Fingers, slepované s mátovou náplní a balené ve fólii, a velmi příležitostně, když jí to prošlo, i domácí sušenky. Podle kapitána Lanceho kupovala pořádné sušenky, protože vlastně ani nic jiného nejí. Lance taky povídal, že kdyby šéf přišel na to, že za ty dobroty tolik utrácí, samotnou by ji rozšlápl jako sušenku. Moby 1 vyplouval do Silver Bay, Yoshi nabízela cestujícím čaj a kávu, já držela tác se sušenkami a zírala na ně. Doufala jsem, že mi nesnědí všechny máslové, než si stačím jednu uzmout. Vykradla jsem se z domu bez snídaně a věděla jsem, že mi Yoshi dovolí si vzít, teprve až půjdeme na můstek.

„Moby Jedna volá Suzanne, kolik piv jsi prosím tě včera urazil? Šněruješ to jako ožralej invalida s jednou nohou!“

Lance zrovna mluvil do rádiové vysílačky. Vešly jsme do kabiny můstku a já hbitě zajela rukou do krabice se sušenkami a vylovila poslední máslovou. V radiostanici to zapraskalo a ozvalo se nějaké mumlání, kterému jsem nerozuměla. Lance to zkusil znovu: „Moby Jedna volá Sladkou Suzanne! Hele, kámo, měl by ses trochu srovnat… vepředu ti čtyři pasažéři visí přes zábradlí, a když zatočíš, vždycky ti ohodí okna na pravoboku.“

Lance MacGregor zněl, jako by mu někdo vydrhl hlasivky drátěnkou jako trup lodi. Jednou rukou pustil kormidlo a Yoshi mu podala kávu. Schovala jsem se jí za záda. Na zádech námořnicky modré uniformy se jí jako flitry třpytily kapičky vody.

„Vidělas Grega?“ povzdechl Lance.

Přikývla. „Měla jsem to potěšení, než jsme vypluli.“

„Je tak našrot, že nedokáže ani udržet loď rovně.“ Ukázal z okýnka pocákaného vodní tříští na menší loď. „Říkám ti, Yoshi, že po něm lidi budou chtít vrátit peníze. Ten v té zelené čepici nezvedl hlavu, co jsme minuli Break Nose Island. Co to do něj sakra vjelo?!“

Yoshi Takomurová měla nejkrásnější vlasy, jaké jsem kdy viděla. Vlnily se jí kolem tváře jako černá oblaka a navzdory větru a slané vodě se nikdy nezacuchaly. Uchopila jsem do prstů pramínek svých myších vlasů: už byly ušmourané, i když jsme byli na moři sotva půl hodiny. Moje kamarádka Lara povídala, že za čtyři roky, až jí bude čtrnáct, jí prý máma dovolí melír. V tu chvíli si mě Lance všiml. Asi jsem to přivolala.

„Co tady děláš, Mrně?! Tvoje máma mě zakousne a vynese v zubech. Nemáš náhodou být ve škole?“

„Jsou prázdniny.“ Trochu v rozpacích jsem se zase zasunula za Yoshi. Lance se mnou vždycky mluvil, jako by mi bylo o pět let míň než ve skutečnosti.

„Nebude se ukazovat,“ hájila mě Yoshi. „Jenom se chtěla podívat na delfíny.“

Upřela jsem na něj oči a stáhla si rukávy přes ruce.

Chvíli mi upřený pohled vracel, ale pak pokrčil rameny. „Vezmeš si záchrannou vestu?“

Přikývla jsem.

„A nebudeš se mi motat pod nohy?“

Naklonila jsem hlavu ke straně. Jako bych to snad někdy dělala, zračilo se mi v očích.

„Buď na ni hodnej,“ zastala se mě Yoshi. „Už se jí dvakrát udělalo zle.“

„To jsou nervy,“ namítla jsem. „Žaludek mi to vždycky dělá.“

„Ale… kruci. Hele, jenom se postarej, aby tvoje máma věděla, že já s tím nemám nic společnýho, jasný? A víš co, Mrně? Příště si radši vlez na Moby Dvojku – nebo ještě líp, na něčí jinou loď.“

„Ani jsi ji nezahlídnul,“ mrkla na něj Yoshi. „A vůbec, jak Greg rejduje, to není zdaleka to nejhorší. Počkej, až se otočí, a uvidíš, co si vyrobil po straně na přídi.“

Když jsme opustily můstek, Yoshi poznamenala, že dneska je prima den na plavbu. Moře se trochu čeřilo, ale vanul jen mírný vítr a vzduch byl tak průzračný, že vlnky, které skotačily v příboji jako bílí koníci, bylo vidět na míle daleko. Vydala jsem se za Yoshi na hlavní jídelní palubu, nohama jsem bez potíží vyrovnávala pohupování katamaránu pod sebou a už jsem nebyla zdaleka tak nesvá, když teď o mně kapitán věděl.

V tuhle dobu je při plavbě za delfíny vždycky nejvíc práce, vysvětlila mi Yoshi – od vyplutí až do chvíle, kdy loď dorazí do chráněných vod kolem zátoky, kde se obyčejně shromažďují hejna delfínů. Pasažéři se usadili na horní palubě, zamotaní do vlněných šál si užívali mrazivě svěží květnový den, a Yoshi coby stevardka zatím připravovala švédský stůl, nabízela pití, a když moře hodně houpalo, což bylo s nadcházející zimou skoro každý den, přichystala si navíc dezinfekci a kbelík pro ty, které postihne mořská nemoc. Člověk jim to může říkat, kolikrát chce, utrousila podrážděně Yoshi s pohledem upřeným na dobře oblečené Asiaty, kteří představovali většinu dnešních zákazníků, ale oni stejně zůstanou v podpalubí, stejně budou jíst a pít moc rychle a stejně pak budou chodit zvracet na maličké záchodky, místo aby se naklonili přes zábradlí, takže za chvíli budou toalety úplně nepoužitelné. A pokud jsou to Japonci, dodala s kapkou zlomyslného potěšení, budou se po zbytek plavby tiše svíjet hanbou, schovávat se za tmavými brýlemi a zvednutými límci a popelavé tváře urputně upírat na moře.

„Čaj? Kávu? Sušenky? Čaj? Kávu? Sušenky?“

Vyšla jsem za ní na přední palubu a přitáhla si větrovku ke krku. Vítr se trochu utišil, ale ve vzduchu byl pořád cítit chlad, který mě štípal do nosu a do špiček uší. Většina pasažérů nic nechtěla – aby se slyšeli přes rachot motorů, hlasitě si povídali, hleděli ke vzdálenému obzoru a vzájemně se fotografovali. občas jsem zalovila rukou v sušenkách, dokud jsem jich nevybrala tolik, kolik by jich stejně snědli.

Moby 1 byl největší katamarán – posádky jim říkaly „kaťák“ – v Silver Bay. obvykle míval dva stevardy, ale s klesajícími teplotami se turisté postupně vytráceli, takže teď tu byla jen Yoshi, dokud se sezóna zase nerozjede. Nevadilo mi to – bylo jednodušší ji přesvědčit, aby mě pustila na palubu. Pomohla jsem jí vrátit konvice na čaj a kávu do držáků a pak jsme vyšly na úzkou postranní palubu, opřely se u oken a vyhlížely přes moře na menší loď, která si to pořád ještě křivolace šněrovala po vlnách. I z takové dálky bylo vidět, že přes zábradlí Suzanne visí čím dál víc lidí s hlavami mezi rameny, kteří si vůbec nevšímali cákanců červené barvy pod sebou.

„Můžem si dát deset minut volno. Tu máš.“ Yoshi otevřela plechovku coly a podala mi ji. „Slyšela jsi někdy o teorii chaosu?“

„Hmmm,“ zabručela jsem, jakože možná ano.

„Kdyby jen tamti věděli,“ ukázala prstem, zrovna když se motory zpomalily, „že ten výlet za delfínama, na který se tak dlouho těšili, jim zkazila jedna bývalka, se kterou se v životě nesetkají, a chlápek, co s ní žije v Sydney, víc jak dvě stě padesát kilometrů odsud, a myslí si, že fialové cyklistické kraťasy se hodí na běžné nošení.“

Napila jsem se. Z bublinek mi vhrkly slzy do očí a já těžce polkla. „Takže chceš říct, že turisti na Gregově lodi teď zvracejí kvůli teorii chaosu?“ Doteď jsem si myslela, že je to proto, že se předešlého večera opil.

Yoshi se usmála. „Tak nějak.“

Motory se zastavily a Moby 1 ztichla. Moře kolem nás se uklidnilo a ozýval se jen hovor turistů a jemné pleskání vlnek o boky lodi. Milovala jsem to tady, strašně se mi líbilo dívat se, jak se z našeho domu stává jen bílá tečka na úzkém proužku pláže a pak mizí za nesčetnými zálivy. Možná mou radost násobilo i vědomí, že dělám něco proti pravidlům. Nebyla jsem nijak zvlášť odbojná, ale líbila se mi ta myšlenka.

Laura měla člun a směla na něm jezdit sama pod podmínkou, že se bude držet za bójkami vytyčujícími stará naleziště ústřic, a já jí hrozně záviděla. Máma mi nedovolila ani plavit se po zátoce, i když už mi bylo skoro jedenáct. „Dočkej času,“ zamumlala jen vždycky. o těchhle věcech nemělo vůbec cenu se s ní hádat.

Vedle nás se objevil Lance – zrovna se vyfotil s nějakými dvěma uhihňanými puberťačkami. Mladé ženy ho často prosily, aby s nimi zapózoval, a ještě jsem neslyšela, že by někdy odmítl. Proto tak rád nosí tu kapitánskou čepici se štítkem, vysvětlila mi jednou Yoshi, i když někdy sluníčko tak praží, že se mu v ní málem rozteče hlava.

„Co si to napsal na bok?“ přimhouřil Lance pátravě oči směrem ke Gregově jachtě v dálce. Už mi zjevně odpustil, že mě našel na palubě.

„Povím ti to, až budem zpátky u mola.“

Všimla jsem si významného poškubnutí obočím na mou adresu.

„Já si to umím přečíst, víte,“ ušklíbla jsem se. Loď, která se až do včerejška prohlašovala za Sladkou Suzanne, teď červenou barvou navrhovala, aby „Suzanne“ udělala něco, o čem Yoshi prohlásila, že je to biologicky nemožné. Yoshi se obrátila k Lancemu a ztišila hlas, jak nejvíc svedla – jako by si snad myslela, že ji neuslyším. „Ta jeho mu řekla, že opravdu má někoho jiného.“

Lance dlouze hvízdl. „on si to myslel. Jenomže ona to zapírala.“

„No, těžko by to přiznala, když věděla, jak se k tomu Greg postaví. A on taky nebyl žádné neviňátko…“ Mrkla po mně. „No, prostě se sebrala a odjela do Sydney, a řekla mu, že chce půlku lodi.“

„A co on na to?“

„Řekla bych, že ten nápis to vyjadřuje docela přesně.“

„Nemůžu uvěřit, že v tomhle stavu vzal turisty.“ Lance si přiložil k očím dalekohled, aby si mohl načmáraný červený nápis lépe prohlédnout.

Yoshi ho gestem vyzvala, ať jí dalekohled půjčí. „Dneska ráno byl tak našrot, že nevím, jestli si vůbec pamatuje, co udělal.“

Vtom nás přerušily vzrušené výkřiky turistů na horní palubě. Všichni se tlačili k plošině na přídi.

„A je to tady,“ zamumlal Lance, narovnal se a zazubil se na mě.

„Plave nám sem dýško, Mrně. Čas vrátit se do práce.“

Někdy mohli klidně obeplout celou zátoku, říkala Yoshi, a delfíni se vůbec neukázali – a plná loď nespokojených pozorovatelů znamenala plnou loď náhradních plaveb zdarma a vracení poloviny jízdného, což obé zaručovalo, že šéf bude zuřit.

Turisté na přídi se tiskli k sobě, kamery vrčely a snažily se zachytit lesklá šedá těla, která se proháněla v příbojových vlnách pod námi. Koukla jsem do vody, kdo se nám to přišel ukázat. Yoshi měla v podpalubí vylepené fotky ploutví všech delfínů v okolí. Dala jim i jména: Cikcak, otrhánek, Pišta… ostatní posádky se jí nejdřív posmívaly, ale teď už dokázali všichni jednotlivé ploutve poznat – to už je tenhle týden podruhé, co se ukázal Kudla, říkali si teď mezi sebou. Znala jsem všechna jména nazpaměť.

„To vypadá jako Polda a Paraplíčko,“ poznamenala Yoshi a naklonila se přes zábradlí.

„Není tamhleto Paraplíččino mládě?“

Delfíni kroužili kolem lodi jako neslyšné šedé oblouky, jako by snad právě oni byli zvědaví turisté. Pokaždé když se jeden z nich vynořil na hladinu, rozlehlo se vzduchem cvakání závěrek. Co si asi o nás myslí, když na ně tak zíráme? Dřív jsem si představovala, jak se potom sejdou někde za útesem a smějou se nám delfíní řečí ten v té modré čepici, tamta s těmi legračními brýlemi.

Z reproduktorů se ozval Lanceův hlas: „Dámy a pánové, nepřebíhejte prosím všichni k jedné straně, abyste delfíny zahlédli. Budeme loď pomaličku otáčet, aby se mohl podívat každý. Když se všichni nahrnete na jednu stranu, je možné, že se převrátíme. Delfíni nemají převržené lodi rádi.“

Zvedla jsem oči k nebi a všimla si dvou albatrosů. Zarazili se uprostřed letu, složili křídla a střemhlav se vrhli dolů. Skoro to ani nežbluňklo, když prořízli vodní hladinu. Jeden z nich hned zase vzlétl a krouživě pátral po nějaké neviditelné kořisti. Pak se k němu přidal i druhý, oba se vznesli vysoko nad malou zátoku a pak zmizeli. Dívala jsem se za nimi. Moby 1 se mezitím pomaličku posunula a já se naklonila přes bok lodi a zapřela si nohy o spodní příčel zábradlí, abych si viděla na nové tenisky. Yoshi mi slíbila, že až bude teplejší počasí, nechá mě sedět na bariérové síti, abych si mohla na delfíny sáhnout, možná s nimi i plavat, ale jen když máma dovolí. A všichni jsme věděli, jak to je.

Loď se dala nečekaně do pohybu a já zavrávorala. Vteřinku mi trvalo, než jsem si uvědomila, že naskočily motory. Polekaně jsem se chytla zábradlí. V Silver Bay jsem vyrostla a dobře jsem věděla, jak je potřeba se u delfínů chovat. Když chcete, aby si začali hrát, musíte vypnout motory. Když plavou dál, plujte souběžně s nimi, nechte se vést. Delfíni umí moc dobře dát najevo, co chtějí: když se jim líbíte, připlují blíž nebo se drží ve stejné vzdálenosti. Když o vás nestojí, plavou pryč. Yoshi se zamračila, loď sebou trhla a my se chytily záchranných lan. Yoshi se tvářila stejně zmateně jako já.

Náhlým zrychlením vystřelila loď kupředu a turisté nad námi s jekem padli na sedátka. Letěli jsme jako šipky.

Lance něco říkal do vysílačky. Vyšplhaly jsme za ním na můstek a zjistily, že Sladká Suzanne uhání kousek za námi, tančí po vlnách a její kapitán zjevně nedbá na stále větší počet zoufalců nakloněných přes zábradlí.

„Lanci! Co to děláš?!“ chytila se Yoshi zábradlí.

„Tak se tam uvidíme, kámo… Dámy a pánové –“ Lance udělal obličej a zmáčkl knoflík palubního rozhlasu. Potřebuju, abys překládala, pronesl k Yoshi neslyšně. „Dneska dopoledne pro vás máme něco speciálního. Měli jste možnost užít si kouzelný pohled na naše delfíny, ale když to vydržíte, rádi bychom vám ukázali něco opravdu jedinečného. Máme zprávu, že se objevily první velryby v téhle sezóně, trochu dál na moři. Jsou to keporkaci, ti tudy každý rok proplouvají, když migrují z Antarktidy na sever. Ujišťuju vás, že to bude nezapomenutelný zážitek. Teď si prosím sedněte a pevně se držte. Může to s námi lehce házet, protože z jihu jdou trochu větší vlny, ale chci, abychom to stihli a viděli je. Kdo chce zůstat na přídi, měl by si radši půjčit pláštěnku. Vzadu jich máme dost.“

Otočil kormidlem a kývl na Yoshi, která se chopila mikrofonu. Zopakovala jeho slova japonsky a pak pro jistotu ještě korejsky. Později se mi svěřila, že je klidně možné, že prostě jen odříkala, co bylo včera k obědu: po Lanceově oznámení se nedokázala soustředit na nic jiného. V mysli jí znělo jen jediné slovo, stejně jako mně: velryby!

„Jak daleko?“ Yoshi ztuhla a pohledem propátrávala třpytivou vodní hladinu. Předchozí uvolněná atmosféra se úplně vytratila. Sevřel se mi žaludek.

„Tak čtyři pět mil? Nevím přesně. Proletěl tam turistický vrtulník, prý se jim zdálo, že zahlídli dvě, pár mil od Torn Pointu. Je na ně ještě dost brzo, ale…“

„Vloni to bylo čtrnáctého června. To není zas o tolik dřív,“ namítla Yoshi. „Krucinál! Koukni na Grega! Lidi mu vypadnou z lodi, jestli bude pokračovat tímhle tempem. Nemá dost velkou loď, aby dokázala polykat takovéhle vlny.“

„Nechce, abychom se tam dostali dřív než on.“ Lance zavrtěl hlavou a mrkl na rychloměr. „Plnou parou vpřed! Letos se tam Moby Jedna musí dostat jako první. Aspoň jednou jedinkrát!“

Někteří členové posádky vzali tuhle práci, aby si odkroutili povinnou praxi na lodi a mohli nastoupit na větší plavidla a lepší místa. Někteří, jako Yoshi, sem přijeli v rámci studia, a pak se prostě nějak zapomněli vrátit domů. Ale ať už tu byli z jakéhokoli důvodu, už dávno jsem pochopila, že spatřit první velrybu v období migrace je něco magického. Jako by nešlo uvěřit, že se zase vrátí, dokud je neuvidíte na vlastní oči.

Nebylo dvakrát důležité, kdo uvidí velrybu jako první – jakmile se rozneslo, že velryby táhnou, všech pět lodí, které vyplouvaly od Velrybího mola, okamžitě přešlo z delfínů na velryby. Ale pro posádky to znamenalo hodně. A jako z každé velké vášně z toho všichni bláznili. Páni, jak ti bláznili.

„Koukni se na toho idiota! Teď najednou dokáže udržet kurz rovně,“ vyštěkl Lance. Greg plul nalevo od nás, ale vypadalo to, že nás dotahuje.

„Nemůže snést pomyšlení, že bychom se tam dostali před ním.“ Yoshi popadla pláštěnku a hodila mi ji. „Tumáš! Kdybychom šli ven. Bude tu pořádně mokro.“

„No tohle snad do prdele není pravda!“ Lance spatřil na obzoru další loď. Zjevně zapomněl, že tam jsem, když takhle nadával. „To je Mitchell! Vsadím se, že celý den proseděl u vysílačky, a teď si to sem jen tak přištráduje, nejspíš s plnou lodí turistů. Já toho chlapa jednou oddělám!“

Na Mitchella Draye všichni v jednom kuse nadávali. Nikdy se neobtěžoval hledat delfíny jako ostatní – vždycky čekal, až ve vysílačce zaslechne zprávu o pozorování velryb, a pak se vydal tam, kam všichni ostatní.

„Vážně uvidím velrybu?“ vydechla jsem. Vlny pod námi hlučně pleskaly o trup lodi, až jsem se musela chytit stěny. otevřeným okýnkem se dovnitř nesly vzrušené výkřiky turistů a smích těch, které postříkaly divoké vlny.

„Když budeme mít štěstí.“ Yoshi upírala oči k obzoru. opravdová velryba! Velrybu jsem viděla jenom jednou, s tetou

Kathleen. obyčejně jsem tak daleko na moře nesměla.

„Tamhle… tamhle! Ale ne, to je jenom vodní tříšť.“ Yoshi popadla dalekohled. „Nemůžeš změnit kurz? Takhle to moc oslňuje.“

„Nemůžu, jestli chceš, abych se tam dostal první.“ Lance stočil loď doprava, aby trochu změnil úhel, pod nímž sluneční paprsky dopadaly na vodu.

„Měli bychom zavolat na pevninu. Zjistit, kde přesně je z toho vrtulníku viděli.“

„To nemá smysl,“ odmítl Lance. „Teď už můžou být dvě míle odtamtud. A Mitchell bude poslouchat. Nehodlám už tomu zmetkovi dávat žádné další informace. Krade nám turisty celé léto.“

„Tak se prostě dívej, jestli nezahlídneš gejzír.“

„Jo. A třeba ještě vlaječku s nápisem ‚velryba‘, ne?“

„Jenom se snažím pomoct, Lanci.“

„Tamhle!“ V dálce jsem rozeznala stěží viditelný tvar, jako černý oblázek, který právě zajel pod hladinu. „Severoseverovýchod. Má namířeno za Break Nose Island. Teď se ponořila.“ Za sebou jsem slyšela, jak Lance počítá. „Raz… dva… tři… čtyři… velryba!“ Nad obzor jásavě vytryskl nezaměnitelný sloupec vody. Yoshi nadšeně vypískla. Lance mrkl po Gregovi, který si ze své pozice velryby zjevně nevšiml. „Máme ji!“ sykl Lance. Velryby byly pro Lanceho vždycky rodu ženského, stejně jako všechny děti byly mrňata.

Velryba. Vložila jsem si to slovo do úst, převalovala ho na patře a vychutnávala si ho. oči jsem nespouštěla z vodní hladiny. Moby 1 změnila kurz. obrovský katamarán s hlasitým pleskáním skákal po vlnách. Představila jsem si, jak velryba za ostrovem vyskočí z vody a v neviděném záchvatu bujného veselí ukáže světu bílé břicho.

„Velryba,“ zašeptala jsem.

„Budeme tam první,“ zašeptala Yoshi vzrušeně. „Aspoň jednou tam budem první!“

Dívala jsem se, jak Lance otáčí kormidlem a polohlasně počítá, kolikrát velryba vystříkne vodu. Delší než třicetisekundové intervaly znamenaly, že se chystá na hluboký ponor, a pak bychom ji ztratili. Kratší přestávky mezi výstřiky značily, že se ponořila už předtím, a máme tedy šanci ji sledovat.

„Sedm… osm… je nahoře. Jo!“ Lance nadšeně udeřil dlaní do kormidla a pak popadl mikrofon palubního rozhlasu. „Dámy a pánové, když se podíváte napravo, možná zahlédnete velrybu – má namířeno tamhle za ten výběžek pevniny.“

„Gregovi už došlo, kam míříme,“ zazubila se Yoshi. „Teď už nás nedohoní. Nemá na to dost silné motory.“

„Moby Jedna volá Modrý horizont. Mitchelli!“ zahulákal Lance do vysílačky. „Jestli chceš tu krásku vidět, musíš se mě přestat držet za šos!“

Z vysílačky se ozval Mitchellův hlas. „Modrý horizont volá Moby Jedna. Jsem tady jenom proto, že někdo musí posbírat ty, co spadnou Gregovi přes palubu.“

„Jo, takže s velkou rybou to nemá nic společnýho?“ uryl Lance.

„Modrý horizont pro Moby Jedna. Moře je veliký, Lanci. Je tu dost místa pro všechny.“

Sevřela jsem dřevěný okraj mapového stolku tak pevně, až mi zbělely kloubky prstů, a pozorovala, jak se houštím zarostlý mys stále přibližuje. Přemýšlela jsem, jestli tam velryba třeba zpomalí a dovolí nám dostat se k ní blíž. Možná zvedne hlavu a koukne po nás. Možná připluje k boku lodi a ukáže nám, že má s sebou mládě.

„Dvě minuty,“ ozval se Lance. „Za dvě minuty budeme za mysem. Snad se nám povede přiblížit.“

„No tak, holka… Hezky se nám ukaž,“ mumlala si Yoshi pro sebe s dalekohledem pořád u očí.

Velrybo, zapřísahala jsem ji v duchu, počkej na nás, velrybko! Napadlo mě, jestli si mě může všimnout. Jestli vycítí, že ze všech lidí na palubě mám zvláštní schopnost vcítit se do mořských tvorů. Byla jsem si skoro jistá, že mám.

„No to… snad… krucinál… není… možný!“ Lance si sundal čepici a nasupeně pohlédl z okna.

„Co je?“ naklonila se k němu Yoshi.

„Koukni!“

Sledovala jsem jejich pohled. Jakmile Moby 1 obeplula mys, všichni jsme ztichli. Jen kousíček od křovím zarostlé pevniny, půl míle od břehu, si v akvamarínově modré vodě hověl Izmael a jeho nově natřené boky se třpytily v poledním slunci.

Na můstku stála moje máma, opírala se o zábradlí, vlasy jí vykukovaly zpod vyšisované čepice, kterou vždycky tvrdošíjně nosila na moře, a vlály jí kolem tváře. Stála zapřená o jednu nohu a naše fenka Milly ležela na kormidle a zjevně spala. Máma vypadala, jako by tam na tu velrybu čekala už celé roky.

„Jak to do prdele dokázala?!“ Lance zachytil Yoshin varovný pohled a omluvně škubl rameny směrem ke mně. „Hele, neber to osobně, ale… kristepane…“

„Vždycky je tam první,“ pronesla Yoshi napůl pobaveně, napůl rezignovaně. „Každý rok, co tu jsem. Vždycky je první.“

„Nechat se porazit od mizerný Anglánky. To už je skoro jak v kriketu.“ Lance si zapálil cigaretu a znechuceně odhodil zápalku.

Vyšla jsem na palubu.

V tu chvíli se vynořila velryba. Všichni jsme se zajíkli a velryba plácla ocasní ploutví o hladinu, takže poslala na Izmaela obrovskou sprchu. Turisté na horní palubě Moby 1 jásali. obrovský tvor byl tak blízko, že bylo vidět jeho tělo obrostlé korýši i zvrásněné bílé břicho; tak blízko, že jsem mu na okamžik mohla pohlédnout do oka. Ale velryba byla až absurdně rychlá – něco tak masivního by správně vůbec nemělo být tak hbité.

Dech mi uvízl v krku. Jednou rukou jsem sevřela záchranné lano, druhou si přiložila dalekohled k očím a podívala se, ne na velrybu, ale na svou matku. Téměř jsem nevnímala výkřiky, jak je to zvíře veliké, ani vlnu, kterou poslalo směrem k menší lodi, a na okamžik jsem také zapomněla, že bych se neměla ukazovat. I na takovou dálku jsem rozeznala, že se Lisa McCullenová usmívá, že se jí vějířky kolem očí stáčejí vzhůru. Výraz, jaký jsem u ní na pevnině skoro nikdy neviděla.

Teta Kathleen došla na konec verandy a rozložila na vybledlý dřevěný stůl velkou mísu krevet, plátky citronu a objemný košík s chlebem. Vlastně je to moje prateta, ale tvrdí, že si připadá jako starožitnost, když jí tak říkám, takže většinou je pro mě teta K. Večerní slunce za ní tlumeně rozzářilo bílá prkna, jimiž bylo obloženo hotelové průčelí, a klouzalo po oknech jako osm ohnivě rudých broskví. Trochu se zvedl vítr a vývěsní štít hotelu se skřípavě pohupoval.

„Co to má znamenat?“ zvedl Greg hlavu od lahve piva, z níž usrkával. Konečně si sundal tmavé brýle a kruhy pod očima prozrazovaly události předchozího večera.

„Slyšela jsem, že potřebuješ trochu zajíst kocovinu,“ odtušila a plácla před něj ubrousek.

„Pověděl vám, že po něm čtyři zákazníci chtěli zpátky prachy, když uviděli, co si napsal na loď?“ zasmál se Lance. „Promiň, Gregu, ale to byla taková pitomost. Že tě vůbec mohlo něco takovýho napadnout.“

„Vy jste anděl, Kathleen.“ Greg dělal, že Lanceho neslyší, a sáhl po chlebu.

Teta mu věnovala svůj proslulý pohled. „Ale budu něco úplně jinýho, jestli ještě někdy napíšete něco takovýho někam, kde to malá Hannah může vidět.“

„Páni, Lovkyně žraloků má pořád ostrý zuby!“ Lance udělal na Grega kousavý posunek.

Teta Kathleen si ho nevšímala. „Hanno, koukej se najíst. Vsadím se, že jsi neměla vůbec nic k obědu. Donesu salát.“

„Měla sušenky,“ ozvala se Yoshi a zručně si vyloupla krevetu.

„Sušenky,“ odfrkla teta Kathleen.

Jako skoro každý večer se členové posádek od Velrybího mola sešli před hotelovou kuchyní a jen málokdy se stalo, že by si před odchodem domů nedali společně pár piv. A jak podotýkala teta, někteří mladší členové si jich dávali tolik, že pak pomalu ani domů nedošli.

Zakousla jsem se do šťavnaté tygří krevety a všimla si, že jsou venku hořáky. Jen málo hostů v hotelu Silver Bay by v červnu chtělo sedět venku, ale posádky pozorovatelských lodí se tu v zimě scházely bez ohledu na počasí, aby probraly, co se na moři událo. Složení posádek se rok od roku měnilo, jak lidé odcházeli za jinou prací nebo na univerzitu, ale Lance, Greg, Yoshi a ostatní tu byli pořád, od chvíle, kdy jsem sem přišla. Teta Kathleen obyčejně zapalovala hořáky začátkem měsíce a pak hořely po většinu večerů až do září.

„Měli jste hodně turistů?“ Teta se vrátila se salátem. Rychle a obratně ho promíchala prsty a naložila mi na talíř, než jsem se stihla ohradit. „Do muzea nepřišel nikdo.“

„Na Moby Jedna jsme měli docela plno. Spousta Korejců,“ pokrčila Yoshi rameny. „Gregovi jich ale půlka málem spadla přes palubu.“

„Zato se mohli pořádně podívat na velrybu,“ sáhl si Greg pro další kousek chleba. „Nikdo si nestěžoval. Nemusel jsem nikomu vracet peníze. Nebylo by ještě pivo, slečno M.?“

„Snad víš, kde máme bar. Vidělas ji taky, Hanno?“

„Byla obrovská! Viděla jsem i přisáté korýše.“ Z nějakého důvodu jsem předpokládala, že velryba bude mít tělo hladké, ale ona měla kůži vrásčitou, zbrázděnou a posetou jinými mořskými tvory, jako by byla živoucí ostrov.

„Byla fakt blízko. Říkala jsem jí, že normálně bychom se tak blízko nedostali,“ podotkla Yoshi.

Greg se zamračil. „Kdyby byla na mámině lodi, mohla tý velrybě málem čistit zuby.“

„No víš co, radši o tom nemluvit…“ Teta Kathleen zavrtěla hlavou. „Ani slovo,“ naznačila mi neslyšně. „To bylo poprvé a naposled!“

Poslušně jsem přikývla. Tenhle měsíc to bylo poprvé a naposled už potřetí.

„Objevil se Mitchell? Na toho si dejte pozor. Zaslechla jsem, že se chce přidat k těm ze Sydney, s velikýma loďma.“

Všichni vzhlédli.

„Myslel jsem, že Správa národních parků a zvířeny je odradila,“ podivil se Lance.

„Byla jsem na rybím trhu,“ vysvětlila teta Kathleen, „a povídali tam, že jednu viděli daleko na moři, až u výběžků. Hudba na plné pecky, lidi jim tancovali na palubách… jako diskotéka. Úplně jim ten večer zaplašili ryby. Ale než se tam lidi ze Správy dostali, už byli dávno pryč. A nikdo nemůže nic dokázat.“

V Silver Bay panovala křehká rovnováha: příliš málo turistů-pozorovatelů a s podnikáním by byl konec; příliš mnoho turistů by zase rušilo tvory, které jsme tu chtěli ukazovat.

Lance a Greg už dřív společně vystoupili proti třípatrovým katamaránům, které sem připlouvaly zpoza zátoky, často z nich ječela hlasitá hudba a paluby se hemžily cestujícími. oba na to měli podobný názor. „Ti nás přivedou na mizinu,“ zakabonil se Lance. „Nezodpovědní, chamtiví… to by mělo Mitchellovi přesně vyhovovat.“ Předtím jsem si vůbec neuvědomila, jak jsem vyhládlá. Bleskově jsem zhltla šest obrovských krevet a pak se přetahovala s Gregovými prsty v prázdné míse. Zazubil se a mávl na mě krevetí hlavou. Vyplázla jsem na něj jazyk. Myslím, že jsem do Grega trochu zamilovaná, i když bych to v životě nikomu neřekla.

„Ale ale, tady ji máme. Splnila ti zlatá velrybka přání?“

„Moc vtipné.“ Máma hodila na stůl klíčky a gestem naznačila Yoshi, aby se posunula a ona se mohla vmáčknout vedle mě. Dala mi pusu na temeno. „Měla ses dneska hezky, kočičko?“ Voněla krémem proti sluníčku a slaným vzduchem.

Mrkla jsem po tetě. „Jo, bylo to fajn.“ ohnula jsem se a začala drbat Milly za ušima s povděkem, že máma nemůže vidět, jak mi zrůžověly tváře. Hlavou se mi pořád ještě honil pohled na tu velrybu. Myslela jsem si, že to ze mě musí úplně vyzařovat, ale máma jen sáhla pro sklenici a nalila si vodu.

„A cos dneska dělala?“ zeptala se mě.

„Jo, copak jsi dneska dělala, Hanno?“ mrkl na mě Greg.

„Ráno mi pomáhala stlát postele,“ hodila po něm teta Kathleen hněvivým okem. „Zato tys měla dobré odpoledne, slyšela jsem.“

„Šlo to.“ Máma vypila celou sklenici. „Bože, já mám ale žízeň. Pila jsi dneska dost, Hanno? Pila dost, Kathleen?“ Pořád ještě mluvila se znatelným anglickým přízvukem, i po tolika letech v Austrálii.

„Pila až až. Kolik jste jich viděli?“

„Nikdy nepije dost. Jenom tu jednu. Byla velikánská. ocasem mi nastříkala do kabelky snad celou vanu vody.“ Máma vytáhla šekovou knížku se zvlněnými a pokroucenými okraji. „Koukni.“

„No to je dost amatérská chyba,“ povzdychla si teta Kathleen znechuceně. „Copak jsi s sebou nikoho neměla?“

Máma zavrtěla hlavou. „Chtěla jsem vyzkoušet to nové kormidlo, jak si povede na divočejším moři. V docích mě varovali, že se může zasekávat.“

„A jen tak čistě náhodou jsi narazila na velrybu,“ zamračil se Lance.

Znovu si lokla vody. „Tak nějak.“ Tvář se jí uzavřela. Celá se uzavřela. Jako by žádná velryba nikdy nebyla.

Pár minut jsme jedli mlčky a slunce zvolna klesalo k obzoru. Kolem prošli dva rybáři a zvedli ruce na pozdrav. V jednom z nich jsem poznala Lařina tátu, ale nejsem si jistá, že mě viděl.

Máma snědla krajíček chleba a malinkou mističku salátu – měla toho ještě míň než já, a to já nemám salát ráda. Pak vzhlédla ke Gregovi. „Slyšela jsem o Suzanne.“

„O Suzanne už slyšela půlka Port Stephens.“ Greg měl unavené oči a vypadal, jako že se týden neholil.

„No jo. No… mrzí mě to.“

„Mrzí tě to dost na to, abys se mnou v pátek někam zašla?“

„Ani omylem.“ Vstala, mrkla na hodinky, nacpala si promáčenou šekovou knížku zpátky do kabelky a vydala se ke dveřím do kuchyně. „To kormidlo pořád ještě není dotažené. Musím zavolat do doků, než budou pryč. Nebuď venku bez svetru, Hanno. Zvedá se vítr.“

Dívala jsem se, jak odchází a pes běží za ní.

Mlčeli jsme, dokud o dveře nebouchla síť proti hmyzu. Pak se Lance opřel na židli a pohlédl na temnící se zátoku. Daleko na obzoru šlo jen tak tak rozeznat výletní loď. „Tak jsme letos viděli první velrybu a Greg dostal svoje první kopačky. Je v tom taková symetrie, nemyslíte?“

Rychle uhnul a kousek chleba se odrazil od židle za ním.

2

Kathleen

Muzeum velrybářství se nacházelo v někdejším zpracovatelském závodě, jen pár set metrů od hotelu Silver Bay, už od počátku 60. let, kdy se v Port Stephens přestalo s komerčním lovem velryb. Jako moderní turistická atrakce za moc nestálo: byla to stará stodola s podlahami podezřele tmavé hnědorudé barvy a v dřevěných stěnách se pořád ještě držela sůl, která se dřív používala ke konzervaci masa. Jako toaleta sloužila kadibudka za domem a vyprahlé návštěvníky tu každý den čekal džbán čerstvé citronové šťávy. Nápis na zdi upozorňoval, že najíst se je možné v hotelu. Řekla bych, že od časů mého otce se „služeb“, jak se tomu dnes říká, nabízí asi tak dvakrát tolik.

Naší hlavní atrakcí byl kus trupu Maui II, komerční velrybářské lodi, která se rozpadla na dva kusy v roce 1935, když vzbudila nelibost jednoho exempláře plejtváka malého. Velryba se vynořila přímo pod lodí a zvedla ji na ocase, plavidlo se převrátilo a rozlomilo. Naštěstí se poblíž plavila rybářská loď, která posádku zachránila a dosvědčila jim, co se stalo. Celá léta se pak místní chodili dívat, co dokáže příroda provést člověku, když má pocit, že už si od ní vzal dost.

Od otcovy smrti v roce 1970 jsem udržovala muzeum v provozu já. Vždycky jsem dovolila návštěvníkům, aby si na zbytky lodi vylezli a přejeli prsty po roztříštěném dřevě. Tváře jim pokaždé ožily představou, jaké to muselo být, jet velrybě na zádech. Před lety jsem ještě pózovala do rodinných alb, když ve mně některý bystrozraký host poznal Lovkyni žraloků ze zarámovaných novinových článků na zdech, a vyprávěla o vycpaných rybách ve vitrínách.

Ale teď muzeum moc lidí nezajímalo. Turisté, kteří přijeli do hotelu, občas strávili v zaprášených místnostech zdvořilostní čtvrthodinku, utratili pár centů za pohlednice s velrybami, někdy podepsali petici proti obnovení komerčního lovu velryb. Ale obyčejně se zastavili jen proto, že zrovna čekali na taxík, nebo že byl příliš silný vítr a pršelo a nedalo se jít na vodu.

Toho dne jsem stála za pultem a pomyslela si, že se jim ani nedivím. Maui II čím dál víc připomínala hromadu naplaveného dřeva a většině lidí stačilo párkrát si sáhnout na kostici – to je ten zvláštní ohebný filtr, který mají některé velryby v tlamě –, než je zlákal minigolf nebo hrací automaty v surfařském klubu. Lidé mi už léta navrhovali, že bych to tu měla zmodernizovat, ale já si jich nevšímala. K čemu by to bylo? Polovina z těch, kdo sem přišli, se cítila poněkud nesvá z místa, které oslavuje dnes už nelegální činnost. Někdy už jsem ani sama nevěděla, proč to tu pořád udržuju – kromě toho, že velrybářství je součástí historie Silver Bay a historie je taková, jaká je, někdy ne zrovna přijatelná.

Narovnala jsem starou harpunu z Maui II, známou z nějakého zapomenutého důvodu jako Starý Harry, jež visela na skobách na zdi. Pak jsem sundala rybářský prut, který visel pod ní, přejela ho po celé délce prachovkou a zatočila navijákem, abych se ujistila, že pořád ještě funguje. Ne že by na tom záleželo, ale ráda jsem měla věci v pořádku. Na chvíli jsem zaváhala. Potom, snad mě zlákal ten důvěrně známý pocit, jsem máchla prutem dozadu, jako bych chtěla nahodit udici.

„Tady toho moc nechytíš.“

Bleskově jsem se otočila a přitiskla si ruku na prsa. „Nino Gainesi! Kvůli tobě jsem ten prut málem upustila!“

„No to určitě.“ Sundal si čepici a přešel ode dveří doprostřed místnosti. „Ještě jsem neviděl, že bys někdy pustila úlovek.“ V úsměvu odhalil křivé zuby. „Mám na korbě pár bedýnek vína.

Říkal jsem si, že bychom třeba mohli společně poobědvat a otevřít si lahvinku. Zajímá mě, co na něj řekneš.“

„Jestli si dobře vzpomínám, tak jsem další objednávku měla dostat až příští týden.“ Pověsila jsem prut zpátky na zeď a otřela si ruce do moleskinových kalhot. Už jsem dost stará na to, aby mi na takových věcech ještě záleželo, ale stejně mi vadilo, že mě zastihl v pracovních kalhotách a s rozcuchanými vlasy.

„Jak jsem říkal, je to dobrá várka. Budu rád, když mi řekneš, co si o něm myslíš,“ usmál se. Brázdy na tváři prozrazovaly dlouhá léta strávená na vinicích a trochu zarůžovělá kůže kolem nosu svědčila o tom, co pak dělá po večerech.

„Musím připravit pokoj pro hosta, co má zítra přijet.“

„Jak dlouho ti prosím tě může trvat natáhnout prostěradlo na postel, ženská?“

„Takhle uprostřed zimy moc hostů nejezdí. Když ti spadne příležitost do klína…“ Ale při pohledu na jeho zklamanou tvář jsem se obměkčila. „Pár minut si snad najdu, ale varuju tě, moc jídla se ode mě nenaděješ. Pořád ještě čekám na dovážku potravin. Ten kluk zatracená jezdí týden co týden pozdě.“

„Myslel jsem na to.“ Ukázal mi papírový sáček. „Mám tu pár kousků koláče a jako zákusek stromová rajčata. Vím, jak to s váma kariéristkama je. Samá práce, práce, práce… Někdo musí dohlídnout, abyste se občas posilnily.“

Tomu jsem se musela zasmát. Nino Gaines mě takhle dostával odjakživa, už od války, když sem přijel a oznámil, že se tu hodlá usadit. Krátce nato zabrali celou zátoku australští a američtí vojáci a otec byl nucen významně poukazovat na to, jak dobře střílí, když jsem obsluhovala za barem a mladíci na mě pískali a pokřikovali. Nino byl mnohem větší džentlmen: vždycky si sundal čepici, když čekal, až ho obsloužím, a moji matku uctivě oslovoval „madam“.

„Stejně mu není radno věřit,“ mumlal otec, a když se nad tím tak zamyslím, asi měl pravdu.

Na moři bylo jasno a klidno, dobrý den pro plavbu za velrybami. Usadili jsme se a já se dívala, jak Moby 1 a Moby 2 míří k ústí zátoky. oči už mi nesloužily tak jako dřív, ale odsud se zdálo, že lodě mají slušnou várku pasažérů. Lisa vyplula už dřív, vezla zadarmo skupinku důchodců z Ligy válečných veteránů – dělala to každý měsíc, i když jsem jí říkala, že je hloupá.

„Zavřeš to tu na zimu?“

Zavrtěla jsem hlavou a ukousla si koláče.

„Ne. Z Moby se mnou chtějí udělat dohodu – že bychom za pevnou taxu nabízeli ubytování, stravu a výlet za velrybami, a k tomu ještě vstup do muzea. Něco jako máme s Lisou. Vytiskli si na to letáky a dají taky oznámení na turistické stránky Nového Jižního Walesu. Prý se přes internet dá získat hodně zakázek.“

Čekala jsem, že zamumlá něco o tom, že tyhle technologie nejsou nic pro něj, ale on místo toho pronesl: „Dobrý nápad. Prodávám teď přes internet tak čtyřicet bedýnek za měsíc.“

„Ty jsi na internetu?“ vykulila jsem na něj přes brýle oči. Uchopil sklenku a nedokázal skrýt uspokojení, že se mu povedlo mě překvapit. „Vy toho o mně ještě spoustu nevíte, slečno Kathleen Whittier Mostynová, i když si myslíte, že jo. Už jsem na síti víc než rok a půl. Frank mi to zařídil. Abych řekl pravdu, docela rád si občas zasurfuju. Nakoupil jsem spoustu druhů.“ Ukázal na mou skleničku – chtěl, abych ochutnala. „Je to sakra užitečný, vědět, co nabízejí velkovinaři v Hunter Valley.“

Snažila jsem se soustředit na víno a nedokázala jsem si přiznat, jak moc mě vyvedlo z míry, že si Nino Gaines zjevně tak rozumí s moderními technologiemi. Připadala jsem si vykolejená, jako tomu bylo často, když jsem se bavila s mladými lidmi, jako by se někde rozdílely nové vědomosti, ale já se zrovna dívala jinam. Přivoněla jsem ke sklenici, potom usrkla a nechala si chuť vína rozlít v ústech. Bylo trochu trpké, ale nijak zvlášť to nevadilo. „Je moc dobré, Nino. Trochu tam cítím maliny.“ Aspoň že vínu jsem ještě rozuměla.

Potěšeně přikývl. „Myslel jsem, že si toho všimneš. A víš, že jsi tam taky?“

„Kde jsem taky?“

„Na internetu. Lovkyně žraloků. Frank si tě zadal do vyhledávače a byla jsi tam – s fotkou a tak vůbec. Z novinových archívů.“

„Moje fotka je na internetu?“

„A jsi tam v plavkách. Ty ti vždycky moc slušely. Taky je tam o tobě pár článků. Nějaká holčina z univerzity ve Viktorii tě zmínila v diplomce, psala o úloze žen a lovu, nebo něčem takovým. Bylo to docela působivý, spousta symboliky, odkazů na klasický díla a bůhví co ještě. Poprosil jsem Franka, aby mi to vytiskl – nejspíš jsem si to zapomněl vyzvednout. Myslel jsem, že bys to mohla dát do muzea.“

Teď už jsem byla vyvedená z míry definitivně. Postavila jsem sklenici na stůl. „Na internetu je moje fotka v plavkách?“

Nino Gaines se zasmál. „Klid, Kate – vždyť to není obrázek z Playboye. Zastav se zítra a já ti to ukážu.“

„Nevím, jestli z toho mám mít radost. Že tam někde jsem a každý se na to může kouknout.“

„Je to stejná fotka, kterou máš tamhle,“ mávl rukou k muzeu.

„A nevadí ti, že na ni lidi civí.“

„Ale to je – to je něco jiného.“ Hned jak jsem to vyslovila, uvědomila jsem si, že nedává smysl dělat mezi tím rozdíl. Ale muzeum bylo moje království. Mohla jsem určovat, koho nechám vstoupit, na co komu dovolím se podívat. Představa, že lidé, které vůbec neznám, můžou nahlédnout do mého života, mojí historie, jen tak mimochodem, jako by si projížděli sázkařské stránky…

„Měla bys sem dát fotku Lisy s její lodí. Možná by to přilákalo víc návštěvníků. Nějaká propagace hotelu přes Mobye… taková pěkná holka by ti sem přitáhla mnohem víc lidí.“

„Ale, znáš Lisu. Ta si vybírá, koho vezme na loď.“

„Tak se ale obchody nedělají. Proč se radši nezaměříš na vlastní plavidlo? Ubytování, strava a výlet na Izmaelovi s Lisou. Zajímali by se o ni z celého světa.“

„Ne,“ začala jsem sklízet ze stolu. „To radši ne. Je to od tebe milý, Nino, ale to není nic pro nás.“

„Nikdy nevíš, třeba by si takhle našla nějakýho mužskýho. Nejvyšší čas, aby se po někom poohlídla.“

Trvalo mu pár minut, než si uvědomil, že se nálada změnila. Teprve když měl koláč z půlky snědený, něco v mé tváři ho zarazilo. Zatvářil se zneklidněně a zjevně se snažil přijít na to, co řekl tak špatného. „Nechtěl jsem se tě dotknout, Kate.“

„To je dobrý.“

„Ne, něco je špatně. Jsi celá nervózní.“

„Nejsem vůbec nervózní!“

„No tak! Vždyť se na to podívej.“ Ukázal na mou ruku, která neklidně poklepávala na vybledlé dřevo.

„Odkdy je poklepávání prstama zločin?“ Sevřela jsem ruku pevně v klíně.

„Co se děje?“

„Nino Gainesi, musím jít připravit pokoj. Jestli mě laskavě omluvíš, už jsem tady s tebou promarnila půl dne.“

„Snad už nechceš jít? No tak, Kate, vždyť jsi ani nedojedla. Co se děje? Je to kvůli tomu, co jsem říkal o tvojí fotce?“

Nikdo mi neříká Kate, jenom Nino Gaines. Z nějakého důvodu mě intimita toho oslovení téměř dorazila. „Mám práci. Nechal už bys toho laskavě?“

„Pošlu jim e-mail a poprosím je, aby tu fotku smazali. Možná bychom mohli říct, že na ni máš autorský práva.“

„Mohl bys už prosím tě přestat mlít o té zatracené fotce? Jdu dovnitř. Vážně musím dodělat ten pokoj. Měj se hezky.“ oprášila jsem si z kalhot neviditelné drobečky. „Díky za oběd.“

Díval se na mě – na ženu, kterou miloval a ze které byl vedle už víc než půl století –, jak vstávám, zdaleka ne tak ztěžka, jak by mi věk měl diktovat, a rychlým krokem odcházím do kuchyně. Nechala jsem ho tam s dvěma nedojedenými koláči a skoro nedotčenou sklenicí jeho nejlepšího vína. Celou cestu k domu jsem cítila v zádech, jak mě propaluje pohledem.

Domýšlela jsem se, že aspoň pro jednou se v něm probudil záchvěv rozčarování nad tou nespravedlností, nad svévolností, s níž se mu zase dostalo očividného odsudku. Protože jsem zaslechla, jak vstal, a mírný větřík ke mně donesl jeho hlas. „Kathleen Whittier Mostynová, ty jsi ta nejumíněnější ženská, jakou jsem kdy potkal,“ zakřičel za mnou.

„Nikdo se tě neprosí, abys sem chodil,“ hodila jsem po něm. Ke svému studu jsem se ani neobtěžovala otočit.

Už před lety, když moji rodiče umřeli a mně zůstal na krku hotel Silver Bay, mě spousta lidí nabádala, abych využila příležitosti a zmodernizovala ho – nechala udělat v každém pokoji koupelnu a zavést satelitní televizi, jako to měli v Port Stephens a v Byron Bay, a že prý bych měla víc inzerovat, abych rozšířila povědomí o tom, jak je na tom našem kousku pobřeží krásně. Poslouchala jsem je asi tak dvě minuty – nedostatek zákazníků už mi přestal dělat starosti dávno, jako většině obyvatel Silver Bay. Viděli jsme, jak naši sousedé na pobřeží bohatnou z tučných zisků, jenže pak musí žít s neočekávanými důsledky takového úspěchu: hustou dopravou, opilými rekreanty a nekonečným koloběhem modernizace a výstavby. Přišli o klid.

Ráda bych si myslela, že jsme v Silver Bay dokázali udržet věci v rovnováze – máme dost návštěvníků, abychom se uživili, ale ne tolik, aby si někdo začal moc vyskakovat. Už léta jsem sledovala, jak se počet obyvatel Silver Bay na vrcholu letní sezóny zdvojnásobí av zimních měsících se zátoka zase vylidní. Rostoucí zájem o pozorování velryb nám tu a tam skokově zvýšil návštěvnost, ale celkově byly obchody stabilní – nejspíš z toho nikdy nezbohatneme, ale ani se nedostaneme do potíží. A to většině z nás docela vyhovovalo.

Zátoka Silver Bay nikdy nebyla k cizincům dvakrát vlídná. Když sem na konci osmnáctého století dorazili první Evropané, nejprve ji zavrhli jako neobyvatelnou – skalnaté výběžky, bušovitý terén a věčně se přesýpající duny jim připadaly příliš pusté, než aby tu lidé mohli žít. (Původní obyvatelstvo tehdy nejspíš nikdo za lidi nepovažoval.) Pobřežní mělčiny a písčiny spolehlivě odradily veškerý zájem cestovatelů – než byly postaveny první majáky, uvízla tu a ztroskotala spousta lodí. Pak ale chamtivost obstarala to, co nedokázala zvědavost: lidé objevili, že lesy pokrývající sopečné kopce jsou výnosným zdrojem dřeva a že pod kopci jsou k nalezení rozsáhlé líhně ústřic, a tím vzala samota za své.

Dřevo se těžilo tak dlouho, až úbočí kopců zůstala skoro holá. Ústřice se sbíraly kvůli vápenitým schránkám a později i k jídlu, ale pak sběr zakázali, než stačily zmizet stejně jako lesy. Mám-li být upřímná, můj otec nebyl o nic lepší, když sem přišel: spatřil moře oplývající rybami – marlíny a tuňáky, žraloky a mečouny – a viděl v těch darech přírody jen zdroj zisku. Nekonečnou zásobu pokladů přímo pod okny. A tak vybudoval náš hotel, na posledním skalnatém výběžku Silver Bay, za všechny své peníze a úspory pana Newhavena.

Tenkrát bydlela naše rodina úplně odděleně od zbývající části hotelu. Mojí matce se nelíbilo, že by ji hosté vídali „v domácím“, jak říkávala – nejspíš tím měla na mysli, když nebyla pečlivě učesaná – a otec byl rád, že tak může omezit můj a sestřin přístup k venkovnímu světu (ne že by to Noru zastavilo, utekla do Anglie, ještě jí nebylo ani jednadvacet). Já jsem měla vždycky podezření, že chtěli mít možnost hádat se v soukromí.

Od té doby, co shořelo západní křídlo, žili jsme – tedy převážně jen já – ve zbývající části hotelu, jako by to byl soukromý dům a hosté naši podnájemníci. Hosté měli pokoje na hlavní chodbě, my jsme používali místnosti na druhé straně od schodů a společenská místnost byla přístupná všem. Jen kuchyně byla zapovězená – tohle pravidlo jsme zavedli, když se ke mně před pár lety nastěhovala děvčata. Ty dvě byly každá úplně jiná. Když Lisa nebyla venku s ostatními posádkami, trávila veškerý čas právě v kuchyni. Nesnášela nezávaznou konverzaci a jídelně a společenské místnosti se vyhýbala. Byla ráda, když se mohla před neočekávanými věcmi schovat za zavřené dveře. Hannah, společenská jako všichni mladí, naproti tomu trávila většinu času rozvalená na pohovce v hale. Milly jí ležela u nohou a ona se dívala na televizi, četla si a poslední dobou čím dál častěji telefonovala svým kamarádkám – bůhví, o čem si pořád vykládaly, když předtím strávily společně šest hodin ve škole.

„Mami? Byla jsi někdy na Novém Zélandu?“ Vešla do kuchyně a já si všimla, že jí na tváři zůstal hluboký otisk po lemu polštáře z pohovky, na kterém zřejmě předtím ležela.

Lisa jí nepřítomně sáhla na tvář, jako by chtěla otisk vyhladit.

„Ne, zlato.“

„Já jo,“ podotkla jsem. Zrovna jsem látala staré ponožky, i když mi Lisa řekla, že je to zbytečná námaha, když je v supermarketu prodávají po pár dolarech za balení. Ale já prostě nevydržím jen tak sedět a nic nedělat. „Před pár lety jsem byla u jezera Taupo, na rybářské výpravě.“

„To si nepamatuju,“ zamračila se Hannah.

Začala jsem počítat. „No… ono to vlastně bylo tak před dvaceti lety, takže čtrnáct let předtím, než jsi sem přišla.“

Hannah na mě pohlédla s prázdně nechápavým výrazem dítěte, které si nedokáže představit, že něco mohlo existovat předtím, než bylo na světě, natožpak takové dávné časy. Nedivila jsem se jí – ještě si vzpomínám, jak jsem byla v jejím věku a večer bez přátel se vlekl, jako bych si kroutila trest ve vězení. Dneska kolem mě roky jenom letí.

„Byla jsi ve Wellingtonu?“

„Jo. Na těch kopcích kolem přístavu je postavená spousta domů. Když jsem tam byla, nechápala jsem, jak se tam udrží.“

„Stojí na sloupech?“

„Něco takového. Podle mě je to hloupost – slyšela jsem, že celé město postavili přímo na geologickém zlomu. Nechtěla bych bydlet v domě na sloupech, až se pode mnou začne hýbat země.“

Nad tím se Hannah na chvíli zamyslela.

„Proč se ptáš, kočičko?“ Lisa se poplácala po stehnech, aby jí Milly vyskočila na klín. Pes se nenechal dvakrát prosit.

Hannah si v prstech žmoulala pramínek vlasů. „Bude školní výlet. Po Vánocích. Napadlo mě, jestli bych taky nemohla jet.“ Pohlédla na nás jednu po druhé, jako by uhodla, co na to řekneme.

„Není to tak drahé. Budeme bydlet v hostelech – a víte, jaký jsou učitelé. Nikam nás samotné nepustí.“ Začala drmolit trochu rychleji. „A má to být hodně poučné. Budeme se učit o maorské kultuře ao sopkách…“

Je hrozné hledět do tváře dítěti, které ví, že prosí o něco nemožného.

„Můžu přispět ze svých úspor, kdyby to stálo moc.“

„Myslím, že to nepůjde.“ Lisa k ní vztáhla ruku. „Moc mě to mrzí, zlato.“

„Ale všichni ostatní pojedou!“

Je moc hodná na to, než aby se začala doopravdy vztekat. V jejích slovech byla spíš prosba než protest. Někdy bych snad byla radši, kdyby se pořádně naštvala.

„Prosím!“

„Nemáme na to peníze.“

„Ale já mám ušetřeno skoro tři sta dolarů – a bude to až za dlouho. Můžeme na to našetřit!“

Lisa na mě pohlédla a pak pokrčila rameny. „Uvidíme,“ řekla tónem, z něhož bylo i mně jasné, že se neuvidí nic.

„Víš, co, Hanno, na něčem se domluvíme.“ odložila jsem ponožky. Stejně mi to látání šlo jako psovi pastva. „Příští rok na jaře by se mi měly vrátit nějaké investice. Říkala jsem si, že bych nás všechny tři za to vzala na výlet do Severního teritoria. Vždycky jsem se chtěla podívat do Národního parku Kakadu, trochu si zadovádět s krokodýlama. Co ty na to?“

Ve tváři se jí jasně zračilo, co si myslí: nechtěla cestovat po Austrálii se svou mámou a starou tetou. Mnohem raději by se vydala do cizí země, letěla letadlem se svými kamarádkami, společně by se hihňaly a chodily pozdě spát a posílaly domů srdceryvné pohledy. Ale právě tohle jsme jí dát nemohly.

Snažila jsem se, Bůh ví, že snažila. „Mohly bychom vzít i Milly,“ navrhla jsem. „A když budeme mít dost peněz, možná bychom se mohly zeptat Lařiny mámy, jestli bychom s sebou nemohly vzít i Laru.“

Hannah upřeně hleděla do stolu. „To by bylo fajn,“ hlesla nakonec a pak s dokonale falešným úsměvem dodala: „Jdu vedle. Za minutku začíná seriál.“

Lisa na mě pohlédla. Její oči vyjadřovaly, co jsme obě věděly: Silver Bay je krásné městečko, ale i rajská zahrada se člověku jednou zoškliví, když z ní nikdy nesmí odejít.

„Nemá cenu se obviňovat,“ začala jsem, když jsem se přesvědčila, že nás Hannah neslyší. „Nemůžeš nic dělat. Prozatím ne.“

V tváři jí bleskla pochybnost, jako už mockrát v uplynulých letech. „Přejde ji to,“ řekla jsem. Přikryla jsem jí ruku svou dlaní a ona ji vděčně stiskla.

Nevím, jestli tomu aspoň jedna z nás uvěřila.

3

Mike

Tina Kennedyová na sobě měla fialovou podprsenku lemovanou krajkami a vršek každého košíčku zdobily čtyři světle fialové růžičky, nebo možná pět. Tohle zjištění nebylo běžnou součástí mého pracovního dne. Na Tinino prádlo jsem rozhodně myslet nechtěl – zvlášť ne teď. Jenže když se zastavila u mého šéfa a podala mu složku s listinami, kterou po ní chtěl, hluboko se předklonila a věnovala mi přitom pohled, který jsem si posléze nemohl vyložit jinak než jako vyzývavý.

Ta fialová podprsenka mi měla něco naznačit. Stejně jako šťavnaté a lehounce opálené tělo pod ní byla připomínkou oslavy mého povýšení před víc než dvěma týdny.

Mě hned tak něco nevystraší, ale nic tak děsivého jsem v životě neviděl.

Mimovolným gestem jsem zajel rukou do kapsy pro telefon. Moje přítelkyně Vanessa mi v předchozí půlhodině poslala už tři textové zprávy, i když jsem jí vysvětloval, že tahle schůzka je životně důležitá a že mě nesmí rušit. První zprávu jsem si přečetl, ale neodbytné vibrace těch dalších jsem se snažil ignorovat.

„Nezapomen si koupit Men’s Vogue kvuli tomu obleku na str 46. Ten tmavy by ti seknul, libam.“

„Lasko prsm zvlj mi msime se dmlvit na zasedacim poradku.“

„Musis zvlt do 2 hod ptze Gav potrebuje vedet jake boty. CEKAM LIBAM.“

Vzdychl jsem a zmocnila se mě ta zvláštní směsice hlodavé úzkosti a ochromení, které dokážou navodit dvě hodiny strávené ve vydýchané zasedačce ve společnosti dalších mužů v oblecích.

„Jako u všech podobných projektů je rozhodující jednotková kapacita. Domníváme se, že se nám podařilo sestavit výhledový plán, který nám dovolí využít růstový potenciál dlouhodobého trhu v oblasti luxusních rekreací, ovšem s výhodami pružnějšího krátkodobého trhu, navržený tak, aby maximalizoval výnosy nejen v letních měsících, ale v průběhu celého roku.“

Telefon mi znovu zavibroval na stehně a já si nepřítomně pomyslel, jestli je to slyšet i přes řečnění Dennise Beakera. To se musí Nesse nechat. Ta se jen tak nevzdá. Ráno jako by mě skoro neposlouchala, když jsem jí vysvětloval, že nebude vůbec snadné odejít z práce brzo odpoledne, nebo jí i jen zavolat. Jenže ona teď neslyšela vlastně skoro nic, snad kromě slova „svatba“. Možná ještě tak „dítě“.

Pod námi se rozkládala olověně šedivá Liverpool Street, která se táhla až k City. Když jsem naklonil hlavu, zahlédl jsem dole na chodníku malé postavičky: muže a ženy v tmavě modré, černé nebo šedivé, jak elegantně rázují podél sazemi umouněných zdí, aby si koupili jídlo v plastových krabičkách a v rychlosti ho zhltli u pracovního stolu. Některým lidem se zdálo, že se honíme jako veverky v bubnu, ale mně to tak nikdy nepřipadalo: ta uniformita a sdílený cíl mě vždycky uklidňovaly. I když tím cílem byly peníze. Když byl trochu volnější den, Dennis vždycky začal ukazovat z okna a dožadovat se: „Kolik myslíš, že tamhleten vydělává, co? Nebo tamta?“ odhadovali jsme to na základě takových faktorů jako střih saka, typ bot, nebo jak zpříma se drželi. Dvakrát dokonce vyhnal jednoho mladšího kolegu dolů, aby se přesvědčil o svém správném odhadu, a k mému překvapení se v obou případech strefil.

Dennis Beaker tvrdí, že na světě není nic, co by se nedalo přepočítat na peníze. Po čtyřech letech, co s ním pracuju, mám chuť s ním souhlasit.

Na brilantně naleštěném stole přede mnou ležel svázaný návrh, jehož text na křídovém papíře prozrazoval ty týdny úsilí, s nímž jsme se Dennis, ostatní partneři a já snažili tenhle obchod zachránit. Když jsem v něm včera večer ještě kontroloval chyby, postěžovala si Nessa, že věnuju mnohem víc času jednomu dokumentu než našim záležitostem, které ona považuje za mnohem naléhavější. Protestoval jsem, ale jen chabě. U těch lesklých stránek jsem věděl, na čem jsem. S provozními výnosy a příjmovými prognózami jsem se cítil mnohem líp než s jejími neurčitými, neustále se měnícími požadavky na květinové aranžmá nebo barevně sladěné oblečení. Nemohl jsem jí ovšem říct, že bych nejradši nechal celou svatbu na ní – když jsem se párkrát doopravdy zapojil, jak po mně chtěla, dohnal jsem ji k hysterii vším, co jsem zjevně udělal špatně. Nemohl jsem s tím nic dělat – jako bychom každý mluvili úplně jiným jazykem.

„Takže teď bych moc rád, aby můj kolega přednesl krátkou prezentaci. Jen abyste získali rámcovou představu, proč to považujeme za tak vzrušující příležitost.“

Tina přešla na druhý konec zasedačky. S klamně uvolněným postojem se zastavila u konferenčního stolku. Zavřel jsem oči a snažil se zahnat nečekanou vzpomínku na její ňadra, jak se ke mně tisknou na pánských toaletách baru Brazilia, na graciézní lehkost, s níž si svlékla halenku.

„Mikeu?“

Zase se na mě upřeně dívala. Vzhlédl jsem a pak odvrátil oči – nechtěl jsem ji povzbuzovat.

„Mikeu? Vnímáš nás?“ Dennisovi zazněl v hlase náznak břitkosti. Vstal jsem a začal se štrachat ve svých poznámkách. „Ano,“ hlesl jsem. A pak pevnějším hlasem: „Ano.“ Přinutil jsem se s úsměvem přehlédnout řadu chladných očí investorů Vallance Equity u stolu a snažil se alespoň částečně napodobit Dennisovo sebevědomé a bodré vystupování. „Já jen… ehm… přemýšlím nad pár věcmi, které jsi zmínil.“ Zhluboka jsem se nadechl a ukázal na druhý konec místnosti. „Tino? Zhasneš?“

Uchopil jsem dálkové ovládání, které jsem potřeboval pro svou prezentaci. Telefon znovu zavibroval a já si přál, aby mě bylo napadlo vyndat si ho z kapsy. Zašmátral jsem v kalhotách, abych ho zkusil vypnout. Naneštěstí když jsem přes zšeřelou místnost pohlédl na Tinu, došlo mi, že si myslí, že to dělám kvůli ní. Reagovala na to pomalým úsměvem a její oči mi sjely k rozkroku.

„Takže,“ začal jsem, vydechl a rezolutně odmítl se na ni podívat.

„Rád bych vám šťastlivcům ukázal pár obrázků toho, co si skromně dovolujeme považovat za investiční příležitost desetiletí.“ V místnosti to pobaveně zašumělo. Líbil jsem se jim. Byli už načatí Dennisovým nefalšovaným zanícením a připravení vyslechnout působivý přehled faktů a čísel. Byli vstřícní a pozorní a potřebovali ujistit. Můj otec často říkával, že se skvěle hodím pro byznys. Když říkal byznys, měl na mysli tu tradiční variantu v šedých oblecích, ne tu třeskutě sexy milionovou alternativu. Protože i když jsem jakýmsi řízením osudu skončil na tom druhém konci, musel jsem připustit, že nejsem přirozený hazardér. Hodil jsem se spíš na hloubkové prověrky, byl jsem opatrný a uvážlivý a všechno jsem předem zkoumal ne do mrtě, ale ještě mnohem víc.

Než jsem jako dítě utratil pečlivě našetřené kapesné, dokázal jsem strávit v obchodě celé hodiny a zvažovat přednosti figurky Action Mana oproti jeho spolubojovníkům, a přitom se děsil drtivého zklamání z toho, kdybych se rozhodl špatně. Když mi dali vybrat zákusek, začal jsem porovnávat potenciální vzácnost citronového koláče se spolehlivou útěšností čokoládového piškotu a dvakrát se přeptal, jestli se nenabízí i malinové želé.

To ovšem vůbec neznamenalo, že bych nebyl ctižádostivý. Věděl jsem přesně, kam se chci dostat, a už dávno jsem zjistil, že klíčem k úspěchu je u mě tichý, nenápadný postup. Zatímco moji kolegové prudce vzplanuli a pak vyhořeli, já úporně sledoval úrokové sazby a investice a dosáhl jsem finančního zajištění. V Beaker Holdings už jsem byl šestým rokem, povýšení na mladšího partnera očividně nemělo nic společného s tím, že jsem byl zasnoubený s šéfovou dcerou, a cenili si mě tu pro schopnost přesně odhadnout před volbou jakékoli alternativy její výhody – geografické, společenské či ekonomické. Ještě dva velké obchody a bude ze mě hlavní partner. Pak ještě sedm let, než Dennis odejde do penze a budu to po něm moci převzít. Všechno jsem to měl naplánované.

A proto se mi vůbec nepodobalo, jak jsem se toho večera zachoval.

„Asi máš opožděnou pubertální vzpouru,“ komentovala to moje sestra Monica přede dvěma dny. Vzal jsem ji na oběd do nejluxusnější restaurace, jakou znám, protože měla narozeniny. Pracuje pro celostátní noviny, ale moje měsíční výdaje jsou vyšší než její plat.

„Vždyť ona se mi ani nelíbí,“ zoufal jsem si.

„A odkdy má sex něco společného s tím, jestli se ti někdo líbí?“ odfrkla. „Asi si dám dva zákusky. Nemůžu se rozhodnout mezi tím čokoládovým a crème brûlée.“ Nevšímala si mého pohledu. „To je protestní reakce na svatbu. Podvědomě se snažíš oplodnit někoho jiného.“

„Nebuď směšná,“ skoro jsem se bolestně ušklíbl. „Panebože! Jenom to pomyšlení –“

„No dobře. Ale je očividné, že se snažíš proti něčemu vzbouřit. Hmm, vzbouřit…,“ zazubila se. To je celá ona. „Měl bys Vanesse říct, že se na to ještě necítíš.“

„Ale ona má pravdu. Nikdy se na to nebudu cítit. Já prostě nejsem ten typ.“

„Takže radši necháš všechno rozhodování na ní?“

„V osobním životě jo. Takhle nám to vyhovuje.“

„Vyhovuje ti to tak moc, že jsi měl potřebu rozdat si to s někým jiným?“

„Ne tak nahlas, prosím tě!“

„Víš co? Dám si jenom ten čokoládový. Ale jestli si dáš crème brûlée, tak od tebe ochutnám.“

„Co když řekne něco Dennisovi?“

„Tak to budeš v pěkném srabu – ale tos musel vědět, než jsi začal osahávat jeho sekretářku. No tak, Mikeu, je ti čtyřiatřicet, už nejsi naivní kluk.“

Zabořil jsem hlavu do dlaní. „Nevím, co mě to sakra popadlo!“

Moniky se najednou zmocnilo radostné veselí. „Páni, to se tak příjemně poslouchá! Ani nevíš, jak mě povzbuzuje, že i ty si dokážeš podělat život jako my ostatní. Můžu to říct mámě a tátovi?“ V duchu se mi náhle vybavil sestřin vítězný výraz a já zapomněl, kde jsem skončil, a musel se podívat do poznámek. Zvolna jsem vydechl a znovu přelétl očima vyčkávavé tváře u stolu. V zasedačce jako by se najednou udělalo nepříjemně dusno. Pohlédl jsem na tým investorů – nikdo nevypadal ani náznakem zrudlý horkem.

Dennis vždycky říkával, že investoři mají v krvi led. Možná měl pravdu.

„Jak už vám Dennis vysvětlil,“ pokračoval jsem, „v tomhle projektu klademe důraz na výběrový segment trhu. Spotřebitelé, na něž se zaměříme, prahnou po nových zážitcích. Jsou to lidé, kteří v uplynulých deseti letech shromažďovali materiální bohatství, ale emoce štěstí jim chybí. Mají spoustu peněz, ale málo času, a hledají nějaké způsoby, jak ty peníze utratit. A podle našich výzkumů leží skutečný potenciál růstu v jejich pocitu duševní i tělesné pohody.

Proto bude nové letovisko nabízet nejen ubytování prvotřídní kvality, ale také množství volnočasových aktivit vycházejících charakterem z daného prostředí.“ Cvakl jsem dálkovým ovládáním a vyvolal obrázky, které grafik dodal teprve dnes ráno, čímž nastartoval Dennisovy poslední zbytky krevního tlaku. „Bude tu nejmodernější lázeňské zařízení, s šesti různými bazény a s širokou nabídkou nejnovějších holistických kúr. Personál budou tvořit terapeuti na plný úvazek. Když si otočíte na stránku třináct, najdete tam detailnější obrázky celého místa i seznam služeb, které bude nabízet. A pro ty, kdo se pro dosažení pohody potřebují cítit poněkud aktivněji – což, přiznejme si to, jsou hlavně pánové…,“ počkal jsem na pobavená přikývnutí, „… tu máme zlatý hřeb celého komplexu – integrované středisko zaměřené výhradně na vodní sporty. Budou tu vodní skútry, wakeboardy, motorové čluny i vodní lyžování. Nabízet se bude i možnost sportovního rybaření. Budeme také mít certifikované a školené instruktory, kteří budou brát klienty na individuální potápěčské výlety dál na moře. Jsme přesvědčeni, že kombinace prvotřídního vybavení a vysoce kvalifikovaného personálu zajistí našim klientům nezapomenutelné zážitky i možnost naučit se něco nového.“

„A navíc i pobyt v letovisku, které bude ztělesněním skvělých služeb a luxusu,“ doplnil mě Dennis. „Mikeu, ukaž nám ty vizualizace od architekta. Jak vidíte, máme tu tři typy ubytování, pro zámožné jednotlivce i pro rodiny, a k tomu zvláštní střešní apartmá pro VIP. Jak vidíte, zcela jsme rezignovali na levnější standard. Zájem už projevili například –“

„Slyšel jsem, že jste přišli o tu lokalitu,“ ozvalo se zezadu. Rozhostilo se ticho. Proboha, pomyslel jsem si.

„Tino, rozsviť,“ ozval se Dennisův hlas a já přemýšlel, jestli na to odpoví, ale on se díval na mě.

Nasadil jsem pokerový výraz. To mi jde dobře. „Promiňte, Neville, přeslechl jsem vaši otázku. Chtěl jste se na něco zeptat?“

„Slyšel jsem, že jste to plánovali postavit v Jižní Africe, ale že jste o to místo přišli. V tomhle dokumentu se vůbec nepíše, kde to teď bude stát. Těžko můžete čekat, že budeme investovat do rekreačního letoviska, pro něž ještě ani nemáte pozemek.“

Mírný záškub v Dennisově tváři prozradil jeho překvapení. Jak se ksakru dozvěděli o Jižní Africe?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Stříbrná zátoka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.