Louisa May Alcottová

MALÉ ŽENY

Louisa May Alcott

LITTLE WOMEN

Translation © 2009 by Jana Kunová

Preface © 2009 by Jana Kunová

ISBN 978-80-249-4137-0

KLASIKA NA OBJEDNÁVKU:

LOUISA MAY ALCOTTOVÁ A JEJÍ MALÉ ŽENY

V květnu roku 1868 si pětatřicetiletá Louisa May Alcottová zapsala do deníku, že pracuje na objednané knize pro dívky, a poznamenala k tomu: „Děvčata jsem nikdy neměla ráda a kromě sester vlastně ani žádná neznám.“ Málokdo by očekával, že takto vznikne román, který budou čtenáři milovat ještě po sto padesáti letech – a přesto se tak stalo. Malé ženy jsou dodnes dívčí klasikou a narozdíl od mnoha děl jiných autorek devatenáctého století nebyly nikdy zapomenuty ani nepotřebovaly záchranný pás v podobě feministického literárního hnutí sedmdesátých let. Něco z jejich kouzla zřejmě dokáže odolat času i proměnám literárního vkusu.

Je zarážející, že takovou nadčasovou kvalitu nacházíme zrovna u knihy, která vznikla čistě jako řemeslný produkt. Alcottová se v době vzniku Malých žen už léta literární tvorbou živila, a to nejen psaním nevinných pohádek, básní a didaktických příběhů pro děti. Ve svém repertoáru měla i hororové povídky a gotické romány, které publikovala v brakových časopisech pod mužským pseudonymem A. M. Barnard. Nabídku svého nakladatele, aby napsala dívčí obdobu oblíbených (a velice výnosných) příběhů pro chlapce, přijala hlavně z finančních důvodů a do práce se pustila téměř strojovým tempem: první díl započala v květnu a dokončila v polovině července 1868, a když po jeho říjnovém vydání nastala poptávka po pokračování, psala kapitolu denně a kniha byla 1. ledna 1869 připravena k odeslání do redakce.

Tato rychlost je však pochopitelná, když uvážíme, že Louisa měla profesionálně vypsanou ruku, a hlavně spoustu materiálu, o němž nemusela nijak zvlášť přemýšlet. Vzala prostě zážitky ze svého dětství a mládí, do hlavních postav vtělila sebe a své tři sestry, se zručností profesionálního literáta namíchala humor, poučení a dojetí a tím vším obalila kostru převzatou z alegorické Poutníkovy cesty, kterou každý americký puritán znal odmalička stejně dobře jako Bibli. Výsledný produkt zaznamenal okamžitě ohromný úspěch a z chudé, tvrdě pracující ženy udělal finančně soběstačnou a uznávanou spisovatelku.

Neobyčejný ohlas Malých žen se dá přičíst tomu, že zaplnily mezeru na trhu, ale nevysvětluje to, proč se zařadily do kánonu americké literatury pro mládež. Příčina je ale velmi prostá. Dětství a rodina Louisy May, tak jak je v Malých ženách líčí, představují jakýsi ideál rodinného života a se všemi hrdinkami se i přes propast času můžeme v mnoha věcech snadno identifikovat. Autorka přesně vycítila, které příběhy a motivy má zachovat v jejich původní „autobiografické“ podobě a kde musí přidat špetku fikce, aby její vyprávění bylo přístupné co nejširšímu spektru čtenářek.

Kdyby se totiž držela skutečnosti příliš přesně, její kniha by patrně vzbudila spíše rozpaky, možná i rozhořčení. Louisa totiž vůbec neprožila průměrné dětství v průměrné rodině. Narodila se 29. listopadu 1832 v pensylvánském Germantownu jako druhá dcera originálního myslitele a reformátora Amose Bronsona Alcotta a jeho neméně originální manželky Abigail, zvané „Abba“. Její otec právě ten den slavil třiatřicáté narozeniny. Už nějaký čas patřil k širšímu okruhu intelektuálního hnutí, které dnes známe pod názvem transcendentalismus.

Rodina se zakrátko přestěhovala do novoanglického centra vzdělanosti Bostonu, kde Bronson Alcott založil experimentální školu. Své odvážné teorie o výchově dětí aplikoval i na své vlastní dcery: Annu (nar. 1831), Louisu, Lizzie (1835) a Abby May (1840). Brzy se spřátelil s vůdčími osobnostmi transcendentalistického hnutí Ralphem Waldo Emersonem a Henry Davidem Thoreauem, které svými myšlenkami silně ovlivnil, ačkoli nikdy nedosáhl jejich proslulosti.

Toto období relativního klidu a blahobytu však po několika letech skončilo krachem. Alcottovy novátorské vyučovací metody překročily meze tolerance běžných bostonských občanů a škola musela být zrušena. Pro Louisina otce to znamenalo nejen osobní tragédii, ale i finanční bankrot. Od té doby rodina žila v chudobě, často se stěhovala i několikrát do roka a mnohdy se musela spoléhat na milosrdenství přátel a příbuzných. I přesto prožila děvčata poměrně šťastné dětství. Rodiče a sevřená komunita jejich přátel považovali výchovu dětí za svou prioritu a věnovali jim neobyčejnou péči, lásku, ale i intelektuální a tvůrčí svobodu, a to bez ohledu na to, že šlo o dívky. Louisa a její sestry měly přístup k Emersonově rozsáhlé knihovně, směly se účastnit intelektuálních diskuzí, psaly a inscenovaly vlastní divadelní hry, vydávaly rodinné noviny. Transcendentalistické ideje osobního duchovního zdokonalení, intuitivního přístupu k životu a rovnosti všech lidí jim zcela přirozeně přešly do krve a zvláště talentovanou, vášnivou a svéhlavou Louisu přivedly na neobvyklou životní dráhu.

První plnohodnotnou povídku „The Rival Painters“ (Soupeřící malíři) napsala v šestnácti letech. Brzy nato také začala vydělávat – stejně jako v knize obě starší sestry Alcottovy od raného mládí pracovaly, aby pomohly uživit rodinu. Vystřídaly většinu zaměstnání, která se v tehdejší době ženám nabízela: guvernantka, společnice, pomocnice v domácnosti, učitelka. Později dokonce společně založily malou školu, ale Louise narozdíl od Anny podobná dřina nevyhovovala. Věnovala se proto soustavně literární tvorbě a svá díla nabízela k publikaci. „Soupeřící malíři“ vyšli v jednom bostonském časopise v roce 1852, o dva roky později následovala první kniha, sbírka pohádek Flower Fables (Květinové bajky).

Celá padesátá léta Alcottová pilně učí, píše a publikuje, ale pro její ctižádostivou povahu to je stále málo, jejím snem je zbohatnout a zajistit rodině pohodlný život. Potom ale přichází série důležitých momentů. Rodina kupuje Orchard House, dům v městečku Concord kousek od Bostonu, avšak tento šťastný tah zanedlouho zastíní smrt Louisiny mladší sestry Lizzie, oslabené spálou. Žal vzápětí střídá radost, protože nejstarší Anna se zasnubuje s Johnem Prattem, s nímž se poznala v ochotnickém divadelním souboru. Vezmou se v roce 1860, těsně před válkou.

Občanská válka představovala pro Louisu výzvu. Nedokázala se v klidu věnovat obvyklé práci, toužila být ve středu dění, a tak odjela do Washingtonu jako dobrovolná ošetřovatelka. Nakazila se však tyfovou horečkou a vinou nesprávné léčby, z jejíchž následků se nikdy plně nezotavila, se ocitla ve velmi vážném stavu. Vrátila se tedy domů a své zážitky shrnula do sbírky povídek Hospital Sketches (Črty z nemocnice). Právě ta jí poprvé získala příznivý kritický ohlas a otevřela cestu k vydání prvního románu Moods (Nálady), jehož přijetí však bylo spíš rozpačité. Těsně po válce se jí naskytla příležitost podniknout jako společnice invalidní dívky cestu do Evropy. Navštívila Švýcarsko, Nice, Paříž či Londýn.

Po návratu do Spojených států nabírá její literární kariéra nečekaný spád. Publikuje další povídkové sbírky, pokračuje i ve své tajné brakové tvorbě, v roce 1867 jí průkopnice ženského hnutí Margaret Fullerová nabídne místo šéfredaktorky dětského časopisu Merry’s Museum. A potom jí Thomas Niles z nakladatelství Roberts Brothers zadá onu osudnou zakázku: „knížku pro dívky“.

Malé ženy se okamžitě staly bestsellerem, z pultů mizelo jedno vydání za druhým, autorku zaplavovaly nadšené dopisy čtenářek i pochvalné ohlasy odborné veřejnosti. Na vlně úspěchu se svezl i bleskurychle napsaný a vydaný druhý díl a Louisa May Alcottová si v podstatě přes noc splnila svou dávnou touhu – zbavila rodinu chudoby a zajistila jí důstojnou existenci. Sama přitom svou veleúspěšnou knihu vnímala značně rozporuplně. Zvlášť ve druhém díle se proti svému přesvědčení podřídila tlaku čtenářů i nakladatele a postavy doslova „vyvdala“, dokonce i své alter ego Jo. (Ve skutečnosti zůstala celý život dobrovolně starou pannou a o manželství nikdy ani neuvažovala.)

Úspěch ji zdaleka nepřiměl složit ruce do klína. Své finanční nezávislosti využila ke splacení rodinných dluhů, podnikla s nejmladší sestrou další cestu po Evropě, mohla se výrazněji věnovat osvětové činnosti (zejména v oblasti ženského volebního práva a abstinenčním „hnutí za střídmost“), ale jinak v pracovním tempu nepolevila. Cyklus Malých žen po způsobu dnešních komerčních autorů obohatila ještě o několik více či méně volných pokračování – Little Men (Malí muži, 1871), Jo’s Boys (Joini chlapci, 1886) a další texty –, žádné z nich se však kvalitou prvním dvěma knihám nevyrovnalo. Několik pokusů o vážnější tvorbu pro dospělé postupem času upadlo v zapomnění.

Posledních deset let Louisina života bylo ve znamení smutných událostí. V roce 1877 zemřela její matka Abba. O dva roky později umírá v Evropě nejmladší ze sester May a zanechává po sobě roční holčičku Louise Marie, „Lulu“. Spisovatelka se osiřelého dítěte ujala, jenže její zdraví už se v té době valem horšilo, stejně jako stav jejího otce Bronsona. Zvláštní shodou okolností se stalo, že Louisa May a Bronson Alcottovi mají nejen stejné datum narození, ale také téměř shodné datum úmrtí. Autorka Malých žen ještě 4. března 1888 seděla u otcova úmrtního lože a o dva dny později zemřela sama.

Čtenář v tomto stručném souhrnu najde mnoho paralel mezi událostmi spisovatelčina života a událostmi popisovanými v knize, přesto se nedá říct, že jsou Malé ženy čistě autobiografický román. Alcottová své vzpomínky spíš jen volně zpracovala a do značné míry zidealizovala. Pro první část, která druhou co do kvality jednoznačně předčí, je navíc charakteristická intertextuální inspirace alegorickým traktátem anglického kazatele Johna Bunyana Poutníkova cesta z tohoto světa do světa budoucího (1678, do češtiny přeložil Tomáš Míka, Argo 1996). Tato kniha připutovala do Nového světa s prvními puritány a ještě v polovině devatenáctého století patřila k základním kamenům novoanglických rodinných knihoven. Louisa vtělila do svého vyprávění o sestrách Marchových syžet Poutníkovy cesty možná i proto, že patřila k oblíbeným knihám jejího otce. Lze ji přirovnat například ke Komenského Labyrintu světa a ráji srdce. Líčí pouť muže jménem Kristián z Města zkázy do Nebeského města, během níž se hrdina setkává s mnoha symbolickými postavami a poznává různá alegorická místa, která zastupují překážky, jež mohou křesťana potkat na jediné správné životní cestě.

Také Alcottová provádí své dívčí hrdinky iniciační poutí, a navíc první díl velice šťastně uzavřela do období jediného roku, takže paradoxně působí ucelenějším a literárnějším dojmem než „dospělejší“ díl druhý, který klasickou románovou formou sleduje osudy sester Marchových o několik let později. Obě knihy přesto tvoří neoddělitelný uzavřený celek a mají nesporné kvality, jež tuto dívčí klasiku nenechaly příliš zestárnout. Dialogy si dodnes uchovaly svěžest a přirozenost, a nevyprchalo ani kouzlo všedních příhod a sourozeneckých sporů. Autorka se někdy dotkne hranice sentimentality, ale většinu emocionálně vypjatých momentů líčí civilně, a přesto působivě. Snad jedině některé přehnaně didaktické pasáže nudí anebo vyvolávají lehký úsměv – ovšem suché, zdlouhavé a mravoličné výklady nebyly ve své době v dětské literatuře ničím výjimečným a Alcottová patrně tuto konvenci zachovala jen s velkým sebezapřením.

Díky tomu všemu zůstávají Malé ženy nesmazatelně zapsány v seznamech povinné četby i v srdcích čtenářů. V poslední době se staly také vděčným předmětem odborného zkoumání, i když feministické literární bádání nachází živnou půdu spíše ve skutečném životě Louisy May Alcottové či v její utajené brakové tvorbě, v níž se necítila spoutaná mravní povinností vůči dětské duši a mohla dát průchod své zálibě v gotické atmosféře, hororových rekvizitách a psychologicky rozporuplných, nezávislých hrdinkách. Z obecnějšího hlediska jsou Malé ženy zajímavé jako dokument o americkém všedním životě v polovině devatenáctého století a nabízejí rovněž zjednodušený náhled do myšlení transcendentalistů i příklad praktické „domácí“ aplikace jejich idejí, v daleko přístupnější formě než třeba Thoreauův Walden.

Stejně jako spousta jiných dětských knih, na kterých se podepisuje zub času, jsou dnes Malé ženy vystaveny různým zjednodušujícím tendencím: objevují se krácená vydání, aktualizace, adaptace. Rozdílná kvalita a pojetí jednotlivých částí knihy vedly například ve Velké Británii k tomu, že druhý díl vychází samostatně pod názvem Good Wives (Dobré manželky). V českém prostředí se s angloamerickou „dětskou“ klasikou tradičně zachází ještě více macešsky – stačí vzpomenout na Plevova Robinsona Crusoe nebo useknutou verzi Jany Eyrové nazývanou Sirotek lowoodský, která ponechává ze zásadního románu pouze nesmyslný pahýl. Malé ženy potkal podobný osud: druhý díl byl z knihy odstraněn (nepočítáme-li zcela zapomenutý, dnes již téměř nedostupný překlad z počátku dvacátého století) a čtenářky znají pouze populární a velice půvabnou, ale silně upravenou verzi prvního dílu z pera Jindřišky Smetanové, která vyšla v nakladatelství Albatros nejprve v roce 1974 a poté v reedici roku 1992. O existenci dalších osudů hlavních hrdinek se pak dozvídají až z hvězdně obsazené filmové verze.

Tento nový překlad chce českým (pravda, spíše dospělým) čtenářům nabídnout Malé ženy v původní podobě, se všemi dobovými „nectnostmi“ a nuancemi, které byly dosud obětovány na oltář srozumitelnosti. Vychází z originálního znění prvního vydání a přidržuje se americké publikační praxe, kdy oba díly vycházejí v jednom svazku pod společným názvem. Představuje tuto klasiku v rámci možností tak, jak ji Louisa May Alcottová před téměř sto padesáti lety napsala. Snad její Malé ženy konečně dostanou i u nás možnost zařadit se mezi plnohodnotná díla, která utvářela americkou literární tradici a zanechala v ní nesmazatelnou stopu.

Jana Kunová

ČÁST PRVNÍ

PROLOG

Vydej se tedy, má knížko, do světa

a každému, kdo s vlídností tě uvítá,

zjev, co v svém srdci chováš skryto,

s nadějí blahou, že užijí to

k dobrému účelu a rozhodnou se stát

lepšími poutníky, než jsme ty i já.

Prav o Milosti, té dobré paní,

jak poutnicí se stala v útlém mládí.

Ať milé panny učí se ji ctít

a moudře věřit ve svět budoucí.

Vždyť i děcko může stezkou Boží jít,

k Jeho věrným duším bez obav se připojit.

podle Johna Bunyana

KAPITOLA 1

Hra na poutníky

„Vánoce bez dárků nejsou žádné Vánoce,“ reptala Jo ležící na rohoži před krbem.

„Chudoba je strašná věc!“ vzdychla Meg a podívala se na své staré šaty.

„Myslím, že není spravedlivé, když některá děvčata mají spoustu hezkých věcí a jiná vůbec nic,“ dodala malá Amy a ublíženě popotáhla.

„Zato máme tatínka a maminku a jedna druhou,“ řekla spokojeně Beth ve svém koutku.

Čtyři mladé tváře ozářené světlem ohně se po těch radostných slovech rozjasnily, ale zase se zachmuřily, když Jo smutně namítla: „Táta tu s námi není a ještě dlouho nebude.“ Neřekla „možná už nikdy“, ale každá si to v duchu doplnila a pomyslela na otce, který byl daleko odtud ve válce.1)

Chvíli nikdo nepromluvil. Pak Meg prohlásila veselejším tónem: „Víte, že maminka navrhla, abychom si letos o Vánocích nedávaly žádné dárky, protože tahle zima bude pro všechny těžká. Podle ní bychom neměly utrácet peníze jen tak pro potěšení, když naši muži v armádě tolik strádají. Nemůžeme udělat mnoho, ale každá z nás může něco málo obětovat a měly bychom to dělat s radostí. Jenže já to bohužel s radostí nedělám.“ Zavrtěla hlavou a s lítostí pomyslela na všechny hezké věci, které si přála mít.

„Já si myslím, že naše úspory by stejně k ničemu nebyly. Každá máme dolar a armádě by moc nepomohlo, kdybychom jim ho daly. Od mamky ani od vás nic nečekám, ale já si chci koupit Undinu a Sintrama.2) Tak dlouho už po tom toužím,“ řekla Jo, jež moc ráda četla.

„Já jsem si chtěla koupit nové noty,“ řekla Beth s lehkým povzdechem, který neslyšel nikdo kromě smetáčku u krbu a stojanu na konvici.

„Koupím si velkou krabici Faberových tužek na kreslení.3) Skutečně je potřebuji,“ řekla Amy odhodlaně.

„O našich penězích máma neříkala nic a určitě by si nepřála, abychom se vzdaly všeho. Kupme si každá, co chceme, a užijme si trochu legrace. Podle mě dřeme dost tvrdě, abychom si to zasloužily,“ zvolala Jo a prohlédla si podrážky svých bot jako muž.

„Já tedy určitě – skoro celý den učím otravné děti, a přitom bych chtěla v klidu sedět doma,“ začala si znovu stěžovat Meg.

„Nemáš to ani z poloviny tak těžké jako já,“ řekla Jo. „Jak by se ti líbilo být celé hodiny zavřená s nervózní rozmrzelou starou dámou, která tě pořád prohání, nikdy není spokojená a otravuje tě, až se ti chce vyskočit z okna nebo vlepit jí pohlavek?“

„Člověk by neměl být mrzutý, protože to není hezké, ale mně vážně připadá, že mytí nádobí a uklízení je ta nejhorší práce na světě. Mám z toho špatnou náladu a ruce tak ztuhlé, že vůbec nemůžu pořádně cvičit.“ A Beth pohlédla na své zhrublé ruce s povzdechem, který tentokrát slyšeli všichni.

„Nevěřím, že jediná z vás trpí tolik co já!“ vykřikla Amy. „Vždyť nemusíte chodit do školy s nevychovanými děvčaty, která vás moří, když něco neumíte, vysmívají se vašim šatům, zamlouvají vašeho otce, protože není bohatý, a urážejí vás, protože nemáte hezký nos.“

„Jestli myslíš pomlouvají, tak to řekni a nemluv o zamlouvání, jako by taťka byl lístek do divadla,“ radila se smíchem Jo.

„Vím, co tím myslím, nemusíš být proto statirická. Je správné užívat vhodná slova a rozšiřovat si slovní zásobu,“ odvětila Amy důstojně.

„Nerýpejte do sebe, děti. Copak ty bys nechtěla, abychom měli peníze, o které tatínek přišel, když jsme byly malé, Jo? Božínku, jak šťastné a hodné bychom byly, kdybychom neměly starosti,“ řekla Meg, která se ještě pamatovala na lepší časy.

„Onehdy jsi povídala, že jsme mnohem šťastnější než Kingovy děti, které se pořád perou a hádají, ačkoli žijí v přepychu.“

„A taky je to pravda, Beth. Aspoň myslím, že jsme. Musíme sice pracovat, ale užijeme si spoustu zábavy a jsme bezva parta, jak by řekla Jo.“

„Jo používá hrozná hovorová slova!“ poznamenala Amy a nesouhlasně pohlédla na vytáhlou postavu nataženou na rohoži. Jo se okamžitě posadila, vrazila si ruce do kapes u zástěry a začala si pískat.

„Nech toho, Jo, jsi jako kluk!“

„Proto to dělám.“

„Oškliví se mi hrubé nezpůsobné dívky!“

„Nesnáším afektované ukňourané žáby!“

„Ptáčkové se ve svých hnízdečcích nehádají,“ zazpívala Beth smiřitelka a zatvářila se tak legračně, že se obě rozesmály a „rýpání“ pro ten den skončilo.

„Vážně, obě byste se měly nad sebou zamyslet.“ Meg začala kázat po způsobu starších sester. „Ve svém věku už bys neměla dělat klukoviny, Josephine. Tolik to nevadilo, když jsi byla malá holčička, ale teď jsi hodně vyrostla, češeš si už vlasy nahoru, a proto bys měla pamatovat na to, že jsi mladá dáma.“

„Nejsem! A jestli ji ze mě dělají vlasy vyčesané nahoru, budu nosit copánky až do dvaceti,“ vykřikla Jo, strhla si síťku a setřásla dolů kaštanovou hřívu. „Nesnesu pomyšlení, že musím vyrůst a být slečna Marchová, nosit dlouhé šaty a vypadat jako ze škatulky. Už tak mě štve, že jsem holka, líbí se mi přece klukovské hry, práce i chování. Nemůžu se smířit s tím, že nejsem kluk, a teď je to ještě horší, protože bych k smrti ráda šla s tátou do války, ale můžu jen sedět doma a plést jako stará nudná ženská.“ A Jo zatřepala modrou armádní ponožkou, až jehlice zachřestily jako kastaněty a klubko odlétlo na druhý konec pokoje.

„Chudáčku Jo, ty máš ale smůlu! Ale nedá se s tím nic dělat. Musíš se spokojit s tím, že máš klukovské jméno a děláš nám bratra,“ řekla Beth a pohladila nepoddajné vlasy rukou, jejíž dotek nemohl být hrubý ani přes všechno mytí nádobí a utírání prachu.

„Co se týče tebe, Amy,“ pokračovala Meg, „jsi příliš vybíravá a škrobená. Tvoje rozmary jsou teď zábavné, ale když si nedáš pozor, vyroste z tebe afektovaná husa. Líbí se mi tvé dobré způsoby a vybraná mluva, když se nesnažíš hrát si na dámu, ale nesmyslná slova, která máš v takové oblibě, jsou stejně špatná jako hovorová, která používá Jo.“

„Když Jo je větroplach a Amy husa, co jsem prosím já?“ zeptala se Beth, připravená na svůj díl kázání.

„Ty jsi prostě drahoušek,“ odpověděla Meg vřele a nikdo jí neodporoval, protože „Myška“ byla mazlíček rodiny.

Protože mladí čtenáři rádi vědí, jak lidé vypadají, na chvíli se zastavíme a všechny čtyři sestry si načrtneme. Sedí v šeru a pletou, venku tiše padá prosincový sníh a uvnitř vesele praská oheň. Pokoj je starý a pohodlný, koberec vybledlý a nábytek velmi prostý, na stěně však visí několik pěkných obrazů, výklenky jsou plné knih a v oknech kvetou chryzantémy a čemeřice. Ze všeho dýchá příjemná atmosféra domácí pohody.

Margaret, nejstarší ze čtveřice, je šestnáct a je velice hezká – má pěknou postavu, světlou pleť a velké oči, spoustu jemných hnědých vlasů, rozkošná ústa a bílé ruce, na něž je zvlášť pyšná. Patnáctiletá Jo je hodně vysoká, hubená a snědá. Připomíná hříbě; dlouhé ruce a nohy jako by jí velice překážely a neví si s nimi rady. Má odhodlaná ústa, směšný nos a bystré šedé oči, kterým nic neunikne a které někdy metají blesky, jindy jiskří smíchem, a pak se zase zadumaně zahledí do prázdna. Její jedinou ozdobou jsou dlouhé husté vlasy, ale obvykle si je cpe pod síťku, aby jí nepřekážely. Má také kulatá záda, velké ruce a nohy, plandavé šaty a ve tváři nespokojený výraz dívky, která se rychle mění v ženu a nelíbí se jí to. Elizabeth – nebo Beth, jak jí všichni říkají – je růžolící třináctiletá dívenka s hladkými vlasy a jasnýma očima, s plachým vystupováním, bojácným hlasem a pokojným výrazem, který málokdy něco naruší. Otec ji nazývá „Malá Mírnost“ a to jméno se k ní výborně hodí, protože žije ve vlastním šťastném světě, z něhož se odvažuje ven, jen aby se setkala s těmi, kterým důvěřuje a má je ráda. Amy, ač nejmladší, je navýsost důležitá osoba – alespoň podle svého mínění. Dokonalá princezna s modrýma očima a zlatými vlasy, které se jí na ramenou vlní, bledá a štíhlá, vždy se nese jako mladá dáma dbalá svých způsobů. Jaké jsou povahy těchto čtyř sester, to ať zjistí čtenář sám.

Hodiny odbily šest, Beth zametla u krbu a položila tam domácí střevíce, aby se ohřály. Pohled na ty staré boty vrátil dívkám dobrou náladu, znamenalo to totiž, že přijde maminka, a všechny tváře se na přivítanou rozjasnily. Meg přestala kázat a rozsvítila lampu, Amy bez požádání vstala z křesla, Jo zapomněla na únavu a narovnala se, aby podržela střevíce blíž k ohni.

„Jsou úplně obnošené. Mamka si musí pořídit nové.“

„Myslela jsem, že jí nějaké koupím za svůj dolar,“ řekla Beth.

„Ne, já!“ vykřikla Amy.

„Já jsem nejstarší,“ začala Meg, ale Jo ji rozhodně přerušila:

„Teď, když je táta pryč, jsem jediný muž v rodině, a tak se postarám o střevíce já, protože mi řekl, abych o mámu pečovala, zatímco on bude pryč.“

„Víte co?“ řekla Beth. „Kupme každá něco k Vánocům jí a pro sebe nic.“

„To jsi celá ty, zlato! Co koupíme?“ vyhrkla Jo.

Každá chvilku vážně přemýšlela a pak Meg oznámila, jako by jí ten nápad vnuknul pohled na její vlastní hezké ruce: „Dám jí nějaké pěkné rukavice.“

„Armádní boty, nejlepší, jaké se dostanou!“ zvolala Jo.

„Kapesníky, všechny olemované,“ řekla Beth.

„Já koupím lahvičku kolínské. Má ji ráda a nebude to příliš drahé, takže mi ještě zbude, abych si pořídila něco pro sebe,“ připojila se Amy.

„Jak jí ty věci dáme?“ zeptala se Meg.

„Položíme všechno na stůl, přivedeme ji dovnitř a budeme se koukat, jak otvírá balíčky. Copak si nepamatuješ, jak to chodilo, když jsme měly narozeniny?“ odpověděla Jo.

„Já byla vždycky hrozně vystrašená, když jsem si měla nasadit korunu a sednout si na tu velkou židli, a vy jste pochodovaly kolem, abyste mi daly dárek a pusu. Dárky a pusy se mi líbily, ale když jste se pak na mě dívaly, jak rozbaluju balíčky, cítila jsem se příšerně,“ řekla Beth a zároveň s chlebem k čaji si opékala tváře.

„Ať si mamka myslí, že sháníme něco pro sebe, a potom ji překvapíme. Zítra odpoledne musíme jít nakupovat, Meg. Ještě máme spoustu práce kolem vánoční hry,“ řekla Jo. Rázovala sem a tam po místnosti s rukama za zády a nosem nahoru.

„Po tomhle představení už nebudu dál hrát. Na takové věci začínám být moc stará,“ poznamenala Meg, ale nikdo jí nevěřil. Pokud šlo o zábavu, při které se mohla pěkně nastrojit, byla stále ještě dítětem.

„Však ty neskončíš, dokud se budeš moct producírovat v bílých šatech s rozpuštěnými vlasy a nosit šperky ze zlatého papíru. Jsi nejlepší herečka, kterou máme, a jestli divadla necháš, můžeme to zabalit,“ řekla Jo. „Měly bychom dneska večer zkoušet. Pojď sem, Amy, a přehraj tu scénu s omdléváním, tam jsi tuhá jako prkno.“

„To je těžké, nikdy jsem neviděla nikoho omdlít, a když sebou praštím, jako to děláš ty, budu samá modřina. Můžu přece padat do měkkého, klesnu třeba ladně do křesla. Je mi jedno, že na mě Hugo míří pistolí, chci hlavně vypadat hezky,“ odsekla Amy, která sice neměla herecký talent, ale obsadili ji, protože byla dostatečně malá, aby ji hlavní hrdina mohl za srdceryvného křiku odnést v náruči z jeviště.

„Udělej to po mně. Sepni ruce, takhle, potácej se po pokoji a volej: ‚Roderigo! Zachraň mě! Zachraň mě!‘“ Jo předvedla skutečně drásavý melodramatický výkřik.

Amy ji napodobila, jenže ruce vzpínala prkenně, belhala se jako loutka na klíček a její bolestné výkřiky vyvolávaly spíš představu píchání špendlíkem než strachu a úzkosti. Jo zoufale zaúpěla, Meg se rozesmála a Beth, která vše sledovala s velikým zájmem, připálila chléb.

„Nemá to cenu! Hraj, jak nejlíp umíš, až přijde čas, a neobviňuj mě, jestli se obecenstvo potrhá smíchy. Teď ty, Meg.“

Dál šlo vše hladce. Don Pedro se v dvoustránkovém monologu bez jediného zaškobrtnutí vzepřel světu, čarodějnice Hagar přednesla nad kotlem plným vařících se ropuch strašné zaklínadlo, Roderigo mužně přerval svá pouta vedví a Hugo zemřel v agonii, způsobené výčitkami svědomí a arzenikem, s šíleným „Ha! Ha!“

„Lepší hru jsme ještě neměly,“ řekla Meg, když se mrtvý padouch posadil a začal si třít lokty.

„Nechápu, že dokážeš napsat a zahrát tak skvělé věci, Jo. Jsi úplný Shakespeare!“ zvolala Beth, která pevně věřila, že její sestry jsou ve všem nadány úžasným talentem.

„To snad ani ne,“ odvětila Jo skromně. „Myslím, že Kletba čarodějky: tragická opera4) je hezká věc, ale ráda bych zkusila Macbetha, jen kdybychom měly padací dveře pro Banqua. Vždycky jsem si chtěla zahrát vraha. ‚Je to dýka, co tu vidím tanout?‘“5) zamumlala, zakoulela očima a zaťala prsty do vzduchu, jak to viděla u jednoho slavného tragéda.

„Ne, to je vidlice na opékání a místo chleba je na ní maminčina bota. Ještěže jsi nezapíchla Beth!“ vykřikla Meg a zkouška skončila všeobecným výbuchem smíchu.

„Ráda vás vidím tak veselá, děvčátka moje,“ ozval se od dveří srdečný hlas a herci i publikum se otočili, aby přivítali statnou, mateřsky vyhlížející dámu s milým a starostlivým výrazem. Nebyla nijak zvlášť hezká, ale dětem se maminka vždy zdá krásná a dívky byly přesvědčené, že pod šedým pláštěm a čepcem vyšlým z módy se skrývá nejúžasnější žena na světě.

„Tak, zlatíčka, jak jste se dnes měly? Měli jsme tolik práce, abychom připravili na zítra bedny k odeslání, že jsem ani nepřišla domů na oběd. Byl tu někdo, Beth? Co dělá tvoje rýma, Meg? Jo, vypadáš k smrti unaveně. Pojď sem a dej mi pusu, malá.“

Zatímco se paní Marchová takto mateřsky vyptávala, svlékla si mokré věci, obula teplé střevíce, usedla do křesla a přitáhla si Amy do klína, připravena užít si nejšťastnější hodinu svého nabitého dne. Dívky poletovaly kolem a snažily se všechno zvelebit, každá po svém. Meg prostřela čajový stolek, Jo přinesla dřevo, rozestavila židle a přitom upustila, převrátila a shodila vše, čeho se dotkla, tichá a pilná Beth pobíhala sem a tam mezi salonem a kuchyní, Amy seděla se založenýma rukama a všem udílela rozkazy.

Když se shromáždily kolem stolu, paní Marchová se zatvářila obzvlášť šťastně a řekla: „Mám pro vás po večeři překvapení.“

Kolem dokola jako sluneční paprsek proběhl nadšený úsměv. Beth zatleskala bez ohledu na rozpečenou sušenku, kterou držela v ruce, a Jo vyhodila do vzduchu ubrousek s výkřikem: „Dopis! Dopis! Třikrát hurá tátovi!“

„Ano, krásný dlouhý dopis. Je v pořádku a myslí si, že překoná zimní období snáz, než jsme se báli. Posílá k Vánocům přání všeho dobrého a zvláštní vzkaz pro vás, děvčata,“ řekla paní Marchová a poklepala si na kapsu, jako by v ní měla poklad.

„Dělejte a jezte! Nezvedej malíček a nekoukej na ten talíř tak hloupě, Amy!“ zvolala Jo, která se čajem málem zalkla a chleba upustila namazanou stranou na koberec, protože se už nemohla dočkat.

Beth si nevzala ani sousto, místo toho se odkradla do svého šerého koutku, kde dumala o nadcházejícím potěšení, dokud ostatní nedojedly.

„To bylo od tatínka odvážné, přihlásit se jako vojenský kaplan, i když byl už příliš starý na to, aby ho povolali k armádě, a na vojáka nebyl dost silný,“ řekla vřele Meg.

„Jak já bych si přála jít jako bubeník, marky… jak je to slovo?… nebo ošetřovatelka. Byla bych mu nablízku a mohla mu pomáhat,“ zasténala Jo.

„Spát pod stanem, jíst všechny možné nechutné věci a pít z plechového hrnku musí být velmi nepříjemné,“ vzdychla Amy.

„Kdy se vrátí domů, mami?“ zeptala se Beth a hlas se jí trochu zachvěl.

„Až za mnoho měsíců, drahoušku, ledaže by onemocněl. Dokud to půjde, bude svědomitě dělat svou práci a my ho nebudeme žádat zpět ani o minutu dřív, než se bez něj budou moci obejít. Teď si poslechněte jeho dopis.“

Všechny se přesunuly k ohni, matka ve velkém křesle, Beth u jejích nohou, Meg a Amy usazené každá na jednom opěradle a Jo opřená vzadu, kde nikdo neuvidí známky pohnutí, pokud by snad dopis byl dojemný.

V těch těžkých časech však byl dojemný téměř každý, zvlášť pokud šlo o ty, které posílali domů tatínkové. V tomto se ale nemluvilo o prožitých těžkostech, nebezpečí ani o stesku po domově. Byl to veselý dopis plný naděje, barvitých líčení táborového života, pochodů a válečných novinek a až na samém konci pisatelovo srdce vyjádřilo všechnu otcovskou lásku a stesk po dcerách.

„Ze srdce je pozdravuji a všechny je líbám. Vyřiď jim, že ve dne na ně myslím, v noci se za ně modlím a největší útěchu vždy nacházím v jejich náklonnosti. Zdá se dlouhé čekat rok, než se uvidíme, ale připomeň jim, že i v těžkých dnech můžeme všichni pracovat, takže je nepromarníme. Jistě si pamatují vše, co jsem jim řekl, budou tě milovat, svědomitě plnit své povinnosti, statečně bojovat se svým vnitřním nepřítelem a nakonec samy nad sebou zvítězí, takže až se vrátím, budu moci být na své malé ženy pyšný a mít je rád jako nikdy předtím.“

Když maminka četla tuto pasáž, všechny plakaly. Jo se nestyděla za velkou slzu, která jí sklouzla ze špičky nosu, a Amy vůbec nedbala na to, že si rozcuchá lokny, zabořila tvář do matčina ramene a vzlykala: „Jsem hnusný sobec, ale opravdu se pokusím být lepší, takže ho snad přece jen nezklamu!“

„Všechny se budeme snažit!“ zvolala Meg. „Moc myslím na to, jak vypadám, a nerada pracuju, ale s tím je konec.“

„Pokusím se opravdu být ‚malá žena‘, jak mi tak rád říká, nebudu hrubá a divoká, a místo abych chtěla být jinde, splním své povinnosti tady,“ řekla Jo a napadlo ji, že zvládnout všechno doma je mnohem těžší než čelit na Jihu tlupám povstalců.

Beth neřekla nic, jen si otřela slzy modrou armádní ponožkou a začala ze všech sil plést; plnila úkol, který stál nejblíž, aby neztrácela čas, a přitom se v hloubi své tiché dušičky rozhodla být přesně taková, jakou ji otec doufal nalézt, až se za rok šťastně vrátí domů.

Paní Marchová přerušila ticho, které nastalo po Joiných slovech, a živě řekla:

„Vzpomínáte, jak jste si hrávaly na Poutníkovu cestu,6) když jste byly malé? Nic vás tak netěšilo, jako když jsem vám na záda místo břemen přivázala rance, dala vám klobouky, hole a svitky papíru a nechala vás cestovat po domě od sklepa, což bylo Město zkázy, výš a výš, až na střechu, kde jste měly všechny hezké věci, které jste dokázaly najít, jako Nebeské město.“

„To byla zábava, hlavně když jsme šly kolem lvů, bojovaly s Apollyonem a procházely údolím démonů,“ řekla Jo.

„Mně se líbilo to místo, kde rance sklouzly a spadly dolů do přízemí,“ řekla Meg.

„Já měla nejradši tu část, kdy jsme vyšly ven na střechu, kde byly naše květiny, stromky a hezké věci, všechny jsme stály na sluníčku a zpívaly si pro radost,“ řekla Beth s úsměvem, jako by tu příjemnou chvilku znovu prožívala.

„Já si na to moc nepamatuji, jenom to, že jsem se bála sklepa a tmy v předsíni a že mi tam nahoře vždycky chutnal koláč s mlékem. Kdybych na takové věci nebyla příliš stará, docela bych si to zase zahrála,“ řekla Amy, která ve zralém věku dvanácti let začínala mluvit o tom, že se vzdá dětinství.

„Na tohle nejsme nikdy příliš staří, zlatíčko, protože tuhle hru hrajeme svým způsobem pořád. Máme svá břemena, před námi je cesta a touha po dobru a štěstí nás vede přes mnoho potíží a omylů k odpočinku ve skutečném Nebeském městě. Tak, mí malí poutníci, co kdybyste začali znovu, ne jenom jako, ale doopravdy, a uvidíme, jak daleko se dostanete, než se otec vrátí domů.“

„Vážně, mami? Kde jsou naše ranečky?“ zeptala se Amy, jež brala všechno doslova.

„Každá z vás pověděla, jaké právě nese břímě, kromě Beth. Skoro si myslím, že žádné nemá,“ řekla matka.

„Ale ano, mám. Nádobí a prachovky, taky závidím děvčatům, která mají pěkné piano, a bojím se lidí.“

Bethin raneček byl všem k smíchu, ale nikdo se nezasmál, protože by ji to ranilo.

„Zkusme to,“ řekla Meg zamyšleně. „Je to jenom jiný název pro naši snahu chovat se správně a ten příběh nám možná pomůže. Chceme být hodné, ale je to těžké, zapomínáme a pak se dost nesnažíme.“

„Dneska jsme byly v Bažině malomyslnosti a máma přišla a vytáhla nás ven, jako Pomoc v té knize. Měly bychom mít svitek s nápovědou jako Kristián. Kde ho vezmeme?“ otázala se Jo, nadšená nápadem, který propůjčil jejím nudným povinnostem nádech romantiky.

„Na Štědrý den ráno se podívejte pod polštář a najdete tam průvodce,“ odpověděla paní Marchová.

Povídaly si o novém plánu, zatímco stará Hana sklízela ze stolu, pak vytáhly čtyři košíčky na ruční práce a jehly jen poletovaly. Děvčata šila pro tetu Marchovou prostěradla. Byla to nezajímavá činnost, ale dnes nikdo nereptal. Jo navrhla, aby si rozdělily dlouhé lemy na čtyři díly a nazvaly je Evropa, Asie, Afrika a Amerika, a tak jim to šlo pěkně od ruky, zvlášť když mluvily o jednotlivých zemích, přes které je vedly stehy.

V devět přestaly pracovat a před spaním si jako obvykle zazpívaly. Nikdo jiný než Beth nedokázal ze starého piana vyloudit kloudnou notu, jen ona věděla, jak se jemně dotýkat zažloutlých kláves, a uměla pěkně doprovázet všechny jednoduché písničky. Meg měla hlas jako flétna a spolu s matkou malý sbor vedla. Amy cvrlikala jako cvrček a Jo bloudila melodií, jak se jí zachtělo, a pokaždé se vynořila na nesprávném místě, kde její zaskřehotání nebo zahulákání pokazilo i nejzadumanější píseň. Byly zvyklé takhle zpívat od chvíle, kdy dokázaly zašišlat „Sviť a tšpyť se, hvězdiško“, a stala se z toho rodinná tradice, protože matka byla rozená zpěvačka. Když ráno pobíhala po domě, zpívala jako skřivánek, a stejně tak večer, protože děvčata si na známou ukolébavku nikdy nezačala připadat stará.

1) Občanská válka Severu proti Jihu, 1861 1865.

2) Pohádky německého romantického spisovatele Friedricha de la Motté Fouquého (1777 1843), které se v době, kdy se příběh odehrává, těšily značné oblibě.

3) Tužky německé firmy A. W. Faber jsou známé svou vysokou kvalitou a v USA se prodávají od roku 1843.

4) Sestry Alcottovy skutečně mezi lety 1847 a 1849 napsaly a sehrály divadelní hru jménem Norna; or, The Witch’s Curse (Norna aneb Kletba čarodějky), jejíž text se dochoval. Louisa May použila v této kapitole některé postavy a motivy z této hry, ale nedržela se jí doslova.

5) Citát pochází z překladu E. A. Saudka.

6) Poutníkova cesta (1678, 1684) je alegorie anglického spisovatele Johna Bunyana. První část, která vyšla i česky (Argo 1996, přel. Tomáš Míka), vypráví o Kristiánovi, který obtížen břemenem utíká z Města zkázy a vydává se na pouť. Cestou se dostává na různá alegorická místa, například do Bažiny malomyslnosti, z níž ho vysvobodí postava jménem Pomoc, do Nádherného paláce střeženého lvy, Údolí ponížení, kde se střetne s příšerným monstrem Apollyonem, nebo Údolí stínu smrti, kde ho přepadnou démoni. Nakonec se ho ujmou Zářící a zavedou ho do vytouženého Nebeského města. Druhá část (česky nevyšla) pojednává o Kristiánově manželce Kristýně a jejich dětech, jež se společně také vydají na cestu ke spáse.

Poutníkova cesta byla v puritánské Americe nesmírně populární a lidé ji znali stejně dobře jako Bibli. Alcottová založila první díl Malých žen právě na ději této alegorie a provádí sestry Marchovy podobnou poutí.

KAPITOLA 2

Veselé Vánoce

Jo byla první, kdo se probudil do šedého svítání Štědrého dne. Na krbové římse nevisely žádné punčochy a ona na okamžik pocítila stejné zklamání jako kdysi dávno, když její punčoška spadla, protože byla příliš nacpaná sladkostmi. Pak si vzpomněla na matčin slib, strčila ruku pod polštář a vytáhla malou knížku s tmavě červenými deskami. Znala ji velice dobře, byl to krásný starý příběh o nejlepším životě1) a Jo si hned byla jistá, že to je pravý průvodce pro každého poutníka, jenž se vydává na dlouhou cestu. Vzbudila Meg se slovy „Veselé Vánoce“ a vyzvala ji, aby se podívala pod polštář. Objevila se kniha v zelených deskách; uvnitř byl tentýž obrázek a maminka tam vepsala několik slov, což v jejich očích učinilo z jediného dárku opravdovou vzácnost. Současně se probudily Beth a Amy, zašátraly pod polštářem, také našly své knížky – jedna šedou a druhá modrou – a tak všechny seděly, prohlížely si je a povídaly si o nich, zatímco nebe růžovělo úsvitem.

V maličkostech byla Margaret marnivá, ale jinak měla milou a zbožnou povahu, což bezděky ovlivňovalo i její sestry, zvlášť Jo, která k ní chovala velmi něžné city a poslouchala ji, protože udělovala rady velice mírně.

„Děvčata,“ řekla Meg vážně a pohlédla nejprve na rozcuchanou hlavu vedle sebe a pak na ty dvě malé v nočních čepcích ve vedlejším pokoji, „maminka chce, abychom ty knížky četly, milovaly a vzaly si je k srdci, a my s tím musíme začít hned teď. Dřív jsme byly svědomitější, ale od té doby, co otec odešel a válka nás připravila o klid, jsme spoustu věcí zanedbaly. Dělejte si, co chcete, ale já si svoji knížku nechám tady na stole, a jakmile se ráno probudím, kousek si přečtu, protože mi to prospěje a celý den o tom budu moct přemýšlet.“

Pak novou knížku otevřela a začala si číst. Jo ji objala jednou rukou kolem ramen, sklonila se, až se jejich líce dotkly, a četla s ní. V její nepokojné tváři se objevil klidný výraz, jaký tam bylo možné spatřit jen málokdy.

„Meg je tak hodná! Pojď, Amy, taky to zkusíme. Pomůžu ti s těžkými slovy a ony nám vysvětlí všechno, čemu nebudeme rozumět,“ zašeptala Beth, na kterou hezké knížky a sestřin příklad udělaly velký dojem.

„Jsem ráda, že mám modrou,“ řekla Amy. A pak se pokoje ponořily do ticha, stránky se tiše obracely a zimní slunce se vkrádalo dovnitř, aby se s vánočním pozdravem dotklo lesklých vlasů a vážných tváří.

„Kde je maminka?“ ptala se Meg, když s Jo o půl hodiny později seběhly dolů, aby poděkovaly za dárky.

„To ví jen pámbu. Ňákej chudák přišel žebrotou a vaše máma se rovnou šla kouknout, co se dá dělat. Nikdá jsem neviděla jinou ženskou, kerá by tak ráda rozdávala jídlo, pití, voblečení a dříví na zátop,“ odpověděla Hana, která žila s rodinou od té doby, co se narodila Meg, a kterou všichni považovali spíš za přítelkyni než za služebnou.

„Určitě se brzy vrátí, takže si opečte placky a všechno připravte,“ řekla Meg a prohlédla si dárky, které byly uložené v košíku a schované pod pohovkou, kde čekaly na pravou chvíli. „A kde je ta kolínská od Amy?“ zeptala se, když zjistila, že lahvička je pryč.

„Před chvilkou ji odnesla, aby na ni uvázala mašli nebo něco takového,“ odpověděla Jo, která tančila po pokoji, aby trochu rozchodila nové armádní boty.

„Moje kapesníčky vypadají hezky, viďte? Hana mi je vyprala a vyžehlila a já jsem sama vyšila monogramy,“ řekla Beth a pyšně pohlédla na poněkud křivá písmena, s nimiž si dala tolik práce.

„No nazdar! Ona tam vyšila Maminka místo M. Marchová. To je bžunda!“ zvolala Jo, když jeden vzala do ruky.

„Je to špatně? Myslela jsem, že takhle to bude lepší, protože Meg má taky iniciály MM a já nechci, aby je používal někdo jiný než maminka,“ řekla Beth znepokojeně.

„Je to správně, zlatíčko, hezky jsi to vymyslela, a moc chytře, protože teď se nikdo nemůže splést. Jistě jí to udělá velikou radost,“ řekla Meg, zamračila se na Jo a na Beth se usmála.

„To je mamka. Rychle, schovejte ten košík!“ vykřikla Jo, protože bouchly dveře a v hale zazněly kroky.

Dovnitř vrazila Amy, a když spatřila všechny sestry, jak na ni čekají, zatvářila se hodně rozpačitě.

„Kdes byla a co to schováváš za zády?“ zeptala se Meg. Byla překvapená, protože podle kapuce a kabátu poznala, že líná Amy byla tak brzy po ránu už venku.

„Nesměj se mi, Jo, nechtěla jsem, aby o tom někdo věděl. Jen jsem vyměnila malou lahvičku za velkou, dala jsem za ni všechny své peníze a opravdu se pokusím nebýt už nikdy sobecká.“

Po těchto slovech ukázala objemný flakon, který vzala místo laciného, a zatvářila se tak vážně a pokorně, že ji Meg na místě objala a Jo o ní prohlásila, že je „bezva holka“. Beth mezitím doběhla k oknu a utrhla svou nejhezčí růži, aby velkolepou lahvičku ozdobila.

„Víte, potom co jsme dnes ráno četly a hovořily o dobrotě, styděla jsem se za svůj dárek, a tak jsem vstala a zaběhla do obchodu, abych ho vyměnila. A dobře jsem udělala, protože můj je teď nejhezčí.“

Další bouchnutí vstupních dveří poslalo košík zpátky pod pohovku a dívky ke stolu. Už se těšily na snídani.

„Veselé Vánoce, maminko! Ať jich prožiješ ještě spoustu! Děkujeme za knížky, už jsme je rozečetly a budeme každý den pokračovat,“ zahlaholily sborově.

„Veselé Vánoce, dcerky! Jsem ráda, že jste se do toho tak pustily, a doufám, že vytrváte. Než se posadíme, chtěla bych vám něco říct. Nedaleko odtud leží chudá žena s novorozeným děťátkem. Šest dětí se krčí v jedné posteli, aby nezmrzly, protože nemají oheň. Nemají ani co jíst, a tak mi nejstarší chlapec přišel říct, že trpí hladem a zimou. Děvčata, dáte jim k Vánocům svou snídani?“

Čekaly už skoro hodinu, takže měly všechny velikánský hlad. Chvilku bylo ticho – jenom chvilku, protože Jo prudce vyhrkla: „Jsem tak ráda, žes přišla dřív, než jsme se do toho pustily!“

„Můžu těm ubohým malým dětem něco odnést?“ ptala se Beth dychtivě.

„Já vezmu smetanu a piškotové vdolky,“ přidala se Amy, hrdinně se vzdávajíc věcí, které měla nejraději.

Meg už přikrývala pohankové koláče a skládala chléb na velký tác.

„Já tušila, že to uděláte,“ řekla paní Marchová a spokojeně se usmála. „Můžete jít všechny, pomůžete mi, a až se vrátíme, dáme si k snídani chléb a mléko a vynahradíme si to při večeři.“

Brzo byly připravené a procesí se vydalo na cestu. Naštěstí bylo časně ráno a šly postranními uličkami, takže je skoro nikdo neviděl a nikdo se té podivné výpravě nesmál.

Pokoj byl chudý, holý a ubohý, okna rozbitá, krb bez ohně, ložní prádlo chatrné, a v tom všem nemocná matka, plačící nemluvně a chumel bledých hladových dětí, které se k sobě tiskly pod jedinou starou dekou a snažily se zahřát.

Jak ty velké oči zíraly a jak se ty promodralé rty usmívaly, když děvčata vstoupila!

„Ach, mein Gott! Tady přijít dobří andělové!“ plakala štěstím ubožačka.

„Pěkní andělé, s kapucemi a palčáky,“ řekla Jo a všichni se rozesmáli.

Za několik minut to skutečně vypadalo, jako by tam konali své dílo dobří duchové. Hana přinesla dřevo, zapálila oheň a zakryla rozbité okenní tabule starými klobouky a vlastním šálem. Paní Marchová dala matce čaj a ovesnou kaši a utěšovala ji příslibem pomoci, zatímco oblékala děcko tak něžně, jako by bylo její vlastní. Dívky mezitím prostřely stůl, rozsadily děti okolo ohně a krmily je jako hladová ptáčata. Smály se, mluvily a snažily se porozumět jejich směšné lámané angličtině.

„Das ist gut! Die Engel-kinder!“ volali ti chudáčkové, jedli a hřáli si zfialovělé ruce nad příjemným plamenem.

Děvčatům ještě nikdo předtím neřekl „andělské děti“ a moc se jim to zamlouvalo, zvlášť Jo, kterou od narození nazývali „Sancho“.2) Byla to hezká snídaně, ačkoli z ní nic neměly; a když bylo vše v pořádku a ony mohly odejít, myslím, že v celém městě by se nenašla veselejší čtveřice než ta hladová děvčata, která se vzdala snídaně a spokojila se na Štědrý den ráno s chlebem a mlékem.

„Takhle to vypadá, když člověk miluje bližního svého víc než sebe sama, a mně se to líbí,“ řekla Meg, když vytahovaly a rovnaly dárky, zatímco maminka nahoře vybírala pro chudou Hummelovu rodinu nějaké šatstvo.

Na první pohled to nebylo nic zvláštního, ale v těch několika balíčcích bylo obsaženo hodně lásky, a velká kytice červených růží, bílých chryzantém a popínavého břečťanu, která stála uprostřed, dodávala stolu nádech elegance.

„Už jde! Spusť, Beth! Otevři dveře, Amy! Třikrát hurá mámě!“ vykřikovala Jo a tancovala po místnosti. Meg vstala a odvedla maminku na čestné místo.

Beth zahrála svůj nejjásavější pochod, Amy otevřela dveře dokořán a Meg sehrála roli doprovodu velice důstojně.

Paní Marchová byla překvapená a zároveň dojatá, a když si prohlížela dárky a četla vzkazy, které je doprovázely, usmívala se skrz slzy. Hned si obula střevíce, do kapsy zastrčila nový kapesník navoněný kolínskou od Amy, růži si připjala do výstřihu a prohlásila, že rukavice jí padnou jako ulité.

Byla kolem toho spousta smíchu, líbání a vysvětlování, v prostém, láskyplném duchu, díky němuž jsou rodinné svátky tak příjemné. Potom se všechny pustily do práce.

Ranní milosrdné skutky a oslavy jim zabraly hodně času, a tak zbytek dne věnovaly přípravě na večerní zábavu. Byly ještě příliš mladé na to, aby chodily často do divadla, a ne dost bohaté, aby si mohly dovolit utrácet spoustu peněz za soukromá představení, a proto se musely zamyslet a vše potřebné si vyrobit. Z nouze se rodily nápady. Některé vynálezy byly velice důmyslné – kytary z lepenky, starobylé lampy udělané z vysloužilých nádobek na rozpuštěné máslo zakrytých stříbrným papírem, úchvatné róby ze starých hadrů třpytící se cínovými flitry z továrny na konzervy a zbroj pokrytá týmiž užitečnými kousky ve tvaru diamantu, které zbyly, když se z pásů vyrazila víčka na plechovky. Nábytek už přivykl tomu, že ho herečky zobrací vzhůru nohama, a velká místnost posloužila jako scéna mnoha nevinným hlučným zábavám.

Pánům byl vstup zakázán, takže Jo hrála tolik mužských rolí, kolik se jí zachtělo, a s gustem si vykračovala v kožených holínkách, daru od jedné přítelkyně, která znala nějakou paní, jež zase znala jakéhosi herce. Tyto holínky, starý fleret a poškrábaný kabátec, jenž kdysi posloužil jednomu malíři jako model k obrazu, to byly Joiny největší poklady, které nosila při každé příležitosti. Soubor byl malý, a proto musela každá ze dvou hlavních hereček hrát několik rolí. Za svou tvrdou práci si nepopiratelně zasluhovaly uznání, vždyť se musely naučit tři nebo čtyři různé role, bleskově se převlékat z kostýmu do kostýmu a k tomu ještě přestavovat kulisy. Skvěle si přitom cvičily paměť, a navíc to byla neškodná zábava, při níž užitečně strávily mnoho hodin, místo aby se nudily, cítily se osamělé nebo vyhledávaly špatnou společnost.

Večer na Štědrý den se na postel představující první balkon vtěsnalo tucet dívek. Seděly před modrožlutými kartounovými závěsy ve stavu příjemného očekávání. Za oponou se ozýval šramot a šepot, občas se zakouřilo z lampy a Amy se každou chvíli zachichotala, protože měla ve vzrušujících chvílích sklon k hysterii. Pak už zazněl zvonek, závěsy se rozhrnuly a Tragická opera začala.

„Temný les“, jak stálo v jediném programu, představovalo několik větví v květináčích, kulečníkové sukno na podlaze a jeskyně v pozadí. Jeskyně měla strop ze sušáku na prádlo, stěny ze skříní a uvnitř se nad rozpálenou pecí, na které stál černý hrnec, skláněla stará čarodějnice. Na jevišti byla tma a záře linoucí se z pece působila přesvědčivě, zvlášť když čarodějka sundala pokličku a z kotlíku se vyvalila skutečná pára. Chvíli byl klid, aby odeznělo prvotní vzrušení, a potom na scénu vpochodoval padouch Hugo s řinčícím mečem u pasu, klopeným kloboukem, černou bradkou, tajuplným pláštěm a holínkami. Silně rozrušen rázoval sem a tam, pak se uhodil do čela a spustil divokou árii. Zpíval o své nenávisti k Roderigovi, lásce k Zaře a potěšujícím rozhodnutí jeho zabít a ji získat. Drsný tón Hugova hlasu, doplněný čas od času zahulákáním – to když se nechal unést city  , byl velice působivý, a jakmile zloduch zmlkl, aby popadl dech, obecenstvo propuklo v aplaus. Uklonil se jako člověk přivyklý veřejnému uznání, vkradl se do jeskyně a rozkázal Hagar, aby přistoupila, s velitelským: „Hej hola, služebníče! Tebe si žádám!“

Vyšla Meg, které visely podél obličeje šedé koňské žíně, v rudočerném hábitu, s berlou a kabalistickými znaky na plášti. Hugo po ní chtěl jeden lektvar, který přinutí Zaru, aby se do něj zamilovala, a druhý, který usmrtí Roderiga. Hagar oba přislíbila v pěkné dramatické písni a začala přivolávat vílu, aby donesla nápoj lásky:

Na můj rozkaz, vzdušná vílo,

přijď a konej svoje dílo!

Z rosy, která z růže sklouzla,

spřádáš ty prý svoje kouzla.

Nápoj lásky potřebuji,

přines mi ho sem k mé sluji,

silný, sladký jako med.

Vílo, odpověz mi hned!

Zazněla tichá hudba a pak se vzadu v jeskyni objevila postavička celá bílá jako obláček, s třpytivými křídly, zlatými vlasy a věncem růží na hlavě. Mávla hůlkou a zazpívala:

Z domova svého

stříbrolunného

s nápojem lásky přilétám.

Vypije-li ho

však člověk zlý,

zůstane na věky věků sám!

Duch upustil čarodějce k nohám pozlacenou lahvičku a zmizel. Další Hagařino zaklínání přivolalo jiný přízrak, zdaleka ne tak hezký. S hřmotem se objevil ošklivý černý ďáblík, zakrákoral odpověď, mrštil po Hugovi černou lahvičku a s výsměšným zachechtáním zmizel. Hugo zatrylkoval své díky, strčil si lahvičky do holínek a odporoučel se. Hagar sdělila publiku, že ho proklela, jelikož v minulosti zabil několik jejích přátel, a má v úmyslu zmařit jeho plány a pomstít se. Pak spadla opona a obecenstvo odpočívalo, jedlo sladkosti a kriticky hodnotilo hru.

Než se opona opět zvedla, bylo dlouho slyšet údery kladiv, ale jakmile se ukázalo, jaký mistrovský kus jevištní dekorace vznikl, nikdo si na zdržení nestěžoval. Bylo to skutečně skvostné! Ke stropu se zvedala věž. V polovině její výšky zářilo okno osvětlené lampou a za bílou záclonou se v překrásných modrostříbrných šatech objevila Zara, čekající na Roderiga. Ten přišel nádherně oděn, měl klobouk s peřím, červený plášť, kaštanové kadeře, kytaru a samozřejmě holínky. Poklekl u paty věže a zazpíval tklivou serenádu. Zara mu odpověděla a po hudebním dialogu souhlasila s útěkem. Pak přišel hlavní výstup. Roderigo vytáhl provazový žebřík s pěti příčkami, jeden konec vyhodil nahoru a vyzval Zaru, aby sestoupila. Bojácně se spustila z mřížového okna, přidržela se Roderigova ramene a už už se chystala ladně seskočit na zem, jenže běda, ó běda Zaře, zapomněla na vlečku. Ta se zachytila v okně, věž se zachvěla, naklonila a pak se s rachotem zřítila a pohřbila nešťastné milence ve svých troskách.

Všichni vykřikli, v ruinách věže se divoce zazmítaly kožené holínky, potom se vynořila ven zlatovlasá hlava a zvolala: „Já vám to říkala! Já vám to říkala!“ S obdivuhodnou duchapřítomností se na scénu vřítil krutý kmet don Pedro, vyvlekl svou dceru z trosek a spěšně zamumlal: „Nesmějte se! Hrajte, jako by to tam patřilo!“ Pak rozkázal Roderigovi, aby vstal, a s hněvem a pohrdáním ho vykázal z království. Roderigo byl sice pádem věže značně otřesen, přesto však odmítl starci poslušnost a zůstal. Jeho neohroženost Zaru nadchla: rovněž se vzepřela svému vládci a ten rozkázal, aby je oba uvrhli do nejhlubších hradních kobek. Statný malý dvořan, který vypadal velice vyděšeně, přinesl pouta a odsouzence odvedl, přičemž očividně zapomněl řeč, kterou měl pronést.

Třetí jednání se odehrálo v trůnním sále. Vstoupí Hagar, aby milence osvobodila a skoncovala s Hugem. Slyší ho přicházet, skryje se a vidí, jak nalévá lektvary do pohárů vína a přikazuje bojácnému malému sluhovi, aby „odnesl tyto zajatcům do cel a vzkázal jim, že na cestě jsem již“. Sluha odvede Huga stranou, aby mu cosi řekl, a Hagar zatím vymění poháry za jiné, neškodné. Ferdinando, „slouha“, je odnese a čarodějnice vrátí zpět pohár s jedem určený pro Roderiga. Hugo, kterému po dlouhém trylkování vyschlo v krku, ho vypije a zešílí. Drahnou chvíli se potácí po jevišti a vráží do rekvizit, načež padne jako podťatý a zemře. A celou tu dobu mu Hagar sděluje, co udělala, ve zpěvu vynikající síly a melodie.

Tato scéna byla opravdu vzrušující, ačkoli někdo by si snad mohl myslet, že padouchovu smrt trochu pokazilo, že mu zpod čapky náhle vyklouzla hříva dlouhých vlasů. Když ho obecenstvo vyvolalo, velmi zdvořile se objevil spolu s Hagar, jejíž zpěv všichni zhodnotili jako to nejlepší z celé hry.

Čtvrté jednání zastihlo zoufalého Roderiga, jak se chystá sám sebe probodnout, jelikož mu bylo řečeno, že ho Zara opustila. Dýka se už blíží k jeho srdci, když pod oknem zazní krásný zpěv o tom, že Zara je věrná, ale nachází se v nebezpečí, a on ji může zachránit. Kdosi vhodí dovnitř klíč, Roderigo v blaženém vytržení rozerve pouta a spěchá pryč, aby nalezl a zachránil dámu svého srdce.

Páté jednání otevřel bouřlivý výstup mezi Zarou a donem Pedrem. On si přeje, aby odešla do kláštera, ona o tom však nechce ani slyšet a po dojemných prosbách se ocitá na pokraji mdlob, když vtom dovnitř vrazí Roderigo a žádá o její ruku. Don Pedro ho odmítá, protože není bohatý. Oba křičí a strašlivě gestikulují, ale dohodnout se nemohou. Roderigo chce vyčerpanou Zaru odnést, když vstoupí bojácný sluha s dopisem a pytlem od Hagar, která záhadně zmizela. V dopise odkazuje mladému páru nevýslovné bohatství a donu Pedrovi slibuje strašlivou zkázu, pokud bude jejich štěstí bránit. Otevřou pytel a na jeviště se vyvalí spousta třpytivých cínových mincí. To „přísného kmeta“ zcela obměkčí. Bez reptání souhlasí se sňatkem, všichni se spojí v radostném chóru a opona klesá, zatímco milenci poklekají v půvabných romantických pózách, aby přijali jeho požehnání.

Následoval bouřlivý potlesk, ale náhle utichl, jako když utne, protože skládací postel, která sloužila coby „první balkon“, náhle sklapla a nadšené publikum v sobě pohřbila. Roderigo a don Pedro přispěchali na pomoc a všichni se bez úhony dostali ven, ač mnozí smíchy úplně bez sebe. Rozruch ještě docela neutichl, když se objevila Hana s tím, že „paní Marchová se dává poroučet a prosí, aby dámy sešly k večeři“.

To bylo překvapení i pro herečky, a když spatřily stůl, podívaly se jedna na druhou v blaženém údivu. Od maminky se dalo čekat, že pro ně přichystá nějaké milé překvapení, ale něco takhle nákladného nepřicházelo v úvahu od té doby, co pominuly někdejší časy hojnosti. Byla tam zmrzlina – dokonce dva druhy, růžová a bílá – a koláč, ovoce, neodolatelné francouzské bonbony a uprostřed stolu čtyři velké kytice skleníkových květů!

Úplně jim to vzalo dech. Nejprve zíraly na stůl a pak na maminku, která se tvářila, jako kdyby se ohromně bavila.

„Víly?“ zeptala se Amy.

„Santa Claus,“ řekla Beth.

„To maminka.“ Meg předvedla svůj nejhezčí úsměv, ačkoli měla šedý plnovous a bílé obočí.

„Teta Marchová dostala záchvat dobročinnosti a poslala nám večeři!“ vykřikla Jo v náhlé inspiraci.

„Všechno špatně. Poslal to starý pan Laurence,“ odpověděla paní Marchová.

„Dědeček mladého Laurence! Co ho to proboha napadlo? Vždyť ho ani neznáme!“ zvolala Meg.

„Hana řekla jedné z jeho služek o vaší snídani. Je to podivínský starý pán, ale tohle se mu líbilo. Kdysi se znal s mým otcem a odpoledne mi poslal zdvořilý vzkaz: Doufá prý, že mu dovolím, aby vyjádřil mým dětem své přátelství a na počest dnešního dne jim poslal několik maličkostí. Nemohla jsem to odmítnout, a tak máte večer malou hostinu, abyste si vynahradily ten chléb s mlékem k snídani.“

„To mu poradil ten kluk, určitě! Je moc fajn, chtěla bych se s ním kamarádit. Vypadá to, že by se s námi seznámil rád, jenže se stydí a Meg je tak škrobená, že mě s ním nenechá promluvit, když se potkáme,“ řekla Jo, když talíře kolovaly a zmrzlina tála před očima za spokojených vzdechů.

„Myslíte ty lidi, kteří bydlí v tom velikém domě vedle vás, že?“ zeptala se jedna z dívek. „Maminka starého pana Laurence zná, ale říká, že je velice pyšný a nerad se stýká se sousedy. Jeho vnuk je pořád zavřený doma, tedy když není na vyjížďce nebo na vycházce se svým domácím učitelem, a musí moc pilně studovat. Pozvali jsme ho na večírek, ale nepřišel. Maminka říká, že je moc milý, i když s námi děvčaty nikdy nemluví.“

„Jednou nám utekla kočka a on ji přinesl zpátky. Bavili jsme se přes plot – o kriketu a tak – a báječně jsme si rozuměli, když vtom uviděl, jak k nám míří Meg, a odešel. Chci se s ním skamarádit, protože potřebuje nějakou zábavu. Určitě,“ řekla Jo odhodlaně.

„Má pěkné způsoby a zdá se, že je to slušně vychovaný mladík, takže nemám nic proti tomu, aby ses s ním seznámila, pokud se naskytne vhodná příležitost. Ty květiny přinesl on sám a já bych ho byla pozvala dál, kdybych nevěděla, co se nahoře děje. Vypadal hodně smutně, když slyšel ten smích a hluk, ale musel odejít. Jeho zjevně nic takového nečekalo.“

„Ještě žes ho nepozvala, mami!“ smála se Jo a podívala se na své holínky. „Ale za čas uděláme další hru a na tu se bude moct podívat. Třeba si s námi i zahraje. Nebyla by to legrace?“

„Ještě nikdy jsem nedostala kytici, je tak krásná.“ Meg zkoumala květy s velkým zaujetím.

„Jsou skutečně překrásné, ale mně jsou milejší Bethiny růže,“ řekla paní Marchová a přivoněla k napůl uvadlé kytičce za pasem.

Beth se k ní přitulila a tiše zašeptala: „Kéž bych mohla poslat svou kytici tatínkovi. Bojím se, že jeho Vánoce nejsou tak veselé jako ty naše.“

1) Není úplně zjevné, o jakou knihu se jedná, ale kritici obvykle usuzují, že tím příběhem je míněna buď Poutníkova cesta, nebo Nový zákon.

2) Sancho Panza je komická postava z románu Miguela de Cervantese Don Quijote (1604).

KAPITOLA 3

Mladý Laurence

„Jo! Jo! Kde jsi?“ volala Meg u schodů na půdu.

„Tady,“ odpověděl shora chraptivý hlas. Meg vyběhla nahoru a našla sestru, jak jí jablka a pláče nad Dědicem Redclyffu,1) zabalená v dece na staré třínohé pohovce pod oknem, kterým dovnitř svítilo slunce. Tady byla Joina oblíbená skrýš; sem utíkala s červenými renetami a pěknou knížkou, kdykoli si chtěla užít ticho a společnost ochočené krysy jménem Zoubek, která bydlela poblíž a které ani trochu nevadilo, že tam Jo vysedává. Když se objevila Meg, vklouzl do své díry, Jo si otřela slzy z tváří a čekala, co nového se dozví.

„To je něco! Jen se podívej! Pozvánka na zítřejší večer od paní Gardinerové!“ vyhrkla Meg, zamávala vzácným lístkem a pak ho začala s dětským nadšením předčítat:

„‚Paní Gardinerová má tu čest pozvat slečny Margaret a Josephine Marchovy na malý novoroční taneční večírek.‘ Maminka řekla, že smíme jít, ale co si jen vezmeme na sebe?“

„Proč se ptáš, když víš, že si vezmeme popelínky, protože jiné šaty nemáme?“ odpověděla Jo s plnou pusou.

„Kéž bych měla hedvábné šaty!“ vzdychla Meg. „Maminka říká, že je možná dostanu, až mi bude osmnáct, ale čekat dva roky, to je věčnost.“

„Myslím, že naše popelínky vypadají jako z hedvábí a pro nás jsou tak akorát. Tvoje jsou jako nové, zato já jsem si svoje propálila a roztrhla. Co s tím mám dělat? Ta spálenina je hrozně vidět a nepůjde vystřihnout.“

„Musíš klidně sedět a neukazovat záda, přední díl je úplně v pořádku. Budu mít ve vlasech novou stuhu a maminka mi půjčí perlovou brož, moje nové střevíčky jsou krásné a rukavice ujdou, i když nejsou tak pěkné, jak bych chtěla.“

„Já jsem si je polila limonádou a na nové nemám, takže nejspíš budu muset jít bez nich,“ řekla Jo, která o oblečení nikdy moc nedbala.

„Musíš mít rukavice, nebo nikam nejdu!“ vykřikla Meg odhodlaně. „Rukavice jsou to nejdůležitější. Bez nich nemůžeš tančit, a to by mě strašně mrzelo!“

„Tak zůstanu stát. Společenský tanec mě stejně nebaví. Plout kolem dokola, to není žádná zábava. Radši lítám a poskakuju.“

„Mamince si o nové říct nemůžeš, jsou drahé a ty jsi nedbalá. Když jsi zničila tamty, řekla, že tuhle zimu už ti žádné nekoupí. Vážně by s nimi nešlo něco udělat?“ zeptala se Meg ustaraně.

„Můžu je držet zmačkané v ruce, takže si nikdo nevšimne, jak jsou flekaté, nic víc. Ne! Řeknu ti, jak to provedeme – každá si navlíkne jednu čistou a tu špinavou bude držet v ruce. Platí?“

„Máš větší ruce než já, hrozně mi ji vytaháš,“ namítla Meg. Na rukavice byla háklivá.

„Tak půjdu bez nich. Je mi jedno, co řeknou lidi!“ vykřikla Jo a sáhla po knize.

„Dám ti ji, dám! Jen ji nezašpiň a chovej se slušně. Nedávej ruce za záda, nezírej na lidi a neříkej ‚do prčic‘, prosím.“

„Neměj strach. Budu naprosto vzorná a žádný průšvih neudělám. Teď běž, napiš odpověď a nech mě dočíst tenhle úžasný příběh.“

Meg tedy šla, „s díky přijala“, zkontrolovala své šaty a s písní na rtech si spravila jediný límeček z pravé krajky. Jo zatím dočetla knihu, dojedla zbylá čtyři jablka a zahrála si se Zoubkem na honěnou.

Večer na Nový rok zel salon prázdnotou, protože obě mladší děvčata dělala komorné a obě starší se věnovaly činnosti, která je nade vše důležitá – přípravě na večírek. Jejich toalety byly prosté, ale přesto kolem nich bylo spousta pobíhání, smíchu a řečí. V jednu chvíli domem zavanul silný zápach spálených vlasů. Meg chtěla mít okolo tváře pár kudrlinek a Jo se nabídla, že podrží natočené pramínky v rozpálených kleštích.

„Mělo by se z nich takhle kouřit?“ zeptala se Beth, usazená na posteli.

„To se vypařuje vlhkost,“ odpověděla Jo.

„To je ale zvláštní zápach! Jako spálené peří,“ poznamenala Amy a s pocitem nadřazenosti si uhladila hezké kudrny.

„Tak, teď sundám papírky a uvidíte ten obláček lokýnek,“ řekla Jo a odložila kleště.

Papírky sundala, ale žádný obláček se neobjevil, protože vlasy odpadly. Zděšená kadeřnice položila na prádelník před svou oběť řadu spálených žmolků.

„Óóó! Cos to udělala? Vypadám příšerně! Takhle nemůžu jít! Mé vlasy, ach mé vlasy!“ bědovala Meg a zoufale hleděla na křivou ofinu.

„To jsem celá já! Nemělas to po mně chtít. Vždycky všechno zkazím. Děsně mě to mrzí, ale ty kleště byly moc horké, a tak jsem to zpackala,“ sténala nebohá Jo a se slzami lítosti v očích se dívala na černé škvarky.

„Není to tak hrozné, jen to natoč a pak si uvaž stuhu, aby ti konce trochu padaly do čela, bude to vypadat jako poslední móda. Viděla jsem spoustu děvčat, která to takhle nosí,“ řekla Amy chlácholivě.

„Dobře mi tak, neměla jsem se fintit. Lituju, že jsem nenechala ty vlasy na pokoji!“ vykřikla Meg podrážděně.

„To ano, byly takové hladké a pěkné. Ale brzo ti zase narostou,“ řekla Beth a přišla ostříhanou ovečku políbit a politovat.

Po několika dalších méně závažných nehodách byla Meg konečně hotová a pak celá rodina společnými silami vyčesala Jo vlasy a oblékla šaty. V jednoduchých úborech vypadaly obě velmi hezky – Meg ve stříbřitě olivové, s modrou sametovou stuhou v účesu, krajkami a perlovou broží; Jo v kaštanově hnědé, s tuhým pánským plátěným límečkem, místo šperků několik bílých chryzantém. Každá si navlékla jednu pěknou světlou rukavičku a nesla jednou zašpiněnou. Všichni prohlásili, že vypadají úplně přirozeně a sluší jim to. Margaretiny střevíčky s vysokými podpatky byly hodně těsné a dřely, i když by to nikdy nepřiznala, a Jo se zdálo, že má všech devatenáct vlásenek zaražených přímo do hlavy, ale co, pro krásu se musí trpět!

„Hezky se bavte, zlatíčka,“ řekla paní Marchová, když sestry elegantně kráčely k brance. „U večeře moc nejezte a vraťte se v jedenáct, až pro vás pošlu Hanu.“ Když za nimi zaklapla vrátka, ozval se z okna v prvním patře hlas: „Děvčata, děvčata! Máte obě čisté kapesníky?“

„No jo, čisté jak sklo, a Meg ho má dokonce navoněný kolínskou!“ křikla Jo a se smíchem dodala: „Vážně věřím, že mamka by se takhle ptala, i kdybychom prchaly před zemětřesením.“

„Je to jeden z jejích aristokratických zvyků a má úplnou pravdu, pravá dáma se vždy pozná podle čistých bot, rukavic a kapesníku,“ odvětila Meg, jež sama měla „aristokratických zvyků“ pěknou řádku.

„Nezapomeň, že nesmíš ukazovat ten spálený díl šatů, Jo. Mám šerpu rovně? A vypadají ty vlasy hodně zle?“ řekla potom, když po dlouhých úpravách odstoupila od zrcadla v šatně paní Gardinerové.

„Určitě na to zapomenu. Když uvidíš, že dělám něco špatně, mrkni na mě, ano?“ požádala ji Jo, popotáhla si límec a spěšně si přičísla vlasy.

„Ne, dáma nemrká. Zvednu obočí, když budeš něco dělat špatně, a kývnu, když bude vše v pořádku. Teď narovnej záda, dělej malé krůčky a nepotřásej rukou lidem, kterým budeš představena – to se nedělá.“

„Odkud víš, co a jak? Já nikdy nic nevím. To je ale pěkná hudba, co?“

Sešly dolů. Trochu se ostýchaly, protože na večírky chodily jen zřídka, a přestože bylo toto setkání neformální, pro ně to byla událost. Paní Gardinerová, mohutná starší dáma, je mile přivítala a předala je Sallie, nejstarší ze svých šesti dcer. Meg ji znala a brzy se cítila jako doma, ale Jo, která se příliš nezajímala o děvčata ani o jejich řeči, jen tak postávala, záda svědomitě obrácená ke zdi, a připadala si nemístně jako hříbě v květinové zahradě. V jiné části salonu se půl tuctu rozesmátých chlapců bavilo o bruslení a ona by se k nim ze srdce ráda přidala, protože bruslení milovala. Zatelegrafovala své přání Meg, ale obočí vyletělo nahoru tak varovně, že se neodvážila ani pohnout. Nikdo si s ní nepřišel popovídat a hosté stojící poblíž se rozešli, až zůstala docela sama. Nemohla se procházet a něčím se zabavit, protože by byl vidět spálený díl sukně, a tak bezradně civěla na lidi, dokud se nezačalo tančit. Meg se okamžitě zadala a těsné střevíčky se míhaly tak svižně, že nikoho ani nenapadlo, kolik bolesti jejich majitelka s úsměvem snáší. Jo spatřila, jak se k jejímu koutu blíží jakýsi zrzavý mladík, a protože se lekla, že ji hodlá požádat o tanec, vklouzla do výklenku za závěsem. Odtamtud chtěla v klidu vyhlížet ven a bavit se po svém. Naneštěstí si tento úkryt jedna stydlivá osoba už zvolila. Jakmile za ní závěs spadl, ocitla se tváří v tvář „mladému Laurenceovi“.

„Božínku, já nevěděla, že tady někdo je!“ zakoktala Jo a chystala se vycouvat stejně rychle, jako vrazila dovnitř.

Chlapec se však zasmál, a ačkoli vypadal trochu překvapeně, mile řekl: „Nevšímejte si mě a zůstaňte, chcete-li.“

„Nebudu vás rušit?“

„Ani v nejmenším. Jsem tu jen proto, že tady moc lidí neznám a připadal jsem si poněkud cize, chápete.“

„Já rovněž. Neodcházejte, prosím, tedy pokud se vám nechce.“

Chlapec se znovu posadil a díval se na své lakýrky, dokud Jo ve snaze být zdvořilá a přirozená neřekla: „Myslím, že jsem již měla to potěšení setkat se s vámi. Bydlíte nedaleko od nás, že?“

„Hned vedle.“ Vzhlédl a rozesmál se. Joino korektní chování ho velice pobavilo, vzpomněl si totiž, jak si povídali o kriketu, když Marchovým onehdy přinesl zpátky kočku.

Jo se uvolnila, také se zasmála a řekla co nejsrdečněji: „Váš skvělý dárek k Vánocům jsme si moc užily.“

„Ten byl od dědečka.“

„Ale vy jste ho na to přivedl, ne?“

„Jak se daří vaší kočce, slečno Marchová?“ zeptal se chlapec a snažil se tvářit vážně, přestože se jeho černé oči vesele blýskaly.

„Děkuji, dobře, pane Laurenci; jenže já nejsem žádná slečna Marchová, jen Jo,“ odvětila mladá dáma.

„Nejsem žádný pan Laurence, jen Laurie.“

„Laurie Laurence… to je zvláštní jméno.“

„Moje křestní jméno je Theodore, ale nemám ho rád, protože kluci mi říkali Dornička, a tak jsem je přinutil, aby mi říkali Laurie.“

„Taky nenávidím svoje jméno, je tak sentimentální! Chtěla bych, aby mi všichni říkali Jo místo Josephine. Jak jsi přinutil kluky, aby ti přestali říkat Dornička?“

„Zmlátil jsem je.“

„Tetu Marchovou zmlátit nemůžu, takže to asi budu muset vydržet,“ vzdychla rezignovaně.

„Ty nerada tančíš, Jo?“ zeptal se Laurie a bylo na něm vidět, že podle jeho názoru se k ní to jméno hodí.

„Tančím docela ráda, když je hodně místa a všichni mají dobrou náladu. Na vznešených večírcích ale vždycky něco převrátím, pošlapu lidem nohy nebo udělám něco příšerně neslušného, takže se držím zpátky a nechávám Meg, ať hraje tu hezkou. Ty netančíš?“

„Jen občas. Víš, byl jsem spoustu let v cizině a ještě jsem nebyl tolikrát ve společnosti, abych poznal, jak to tady chodí.“

„V cizině!“ zvolala Jo. „Ach, vyprávěj mi o tom! Strašně ráda poslouchám lidi, když popisují své cesty.“

Zdálo se, že Laurie neví, kde začít, ale Jo se tak dychtivě vyptávala, že se za chvíli rozpovídal. Vyprávěl jí, jak byl ve škole ve Švýcarsku, kde chlapci nenosí klobouky, mají na jezeře flotilu loděk a o prázdninách chodí s učiteli na pěší túry.

„Jak já bych tam chtěla!“ vykřikla Jo. „Byli jste taky v Paříži?“

„Strávili jsme tam minulou zimu.“

„Mluvíš francouzsky?“

„Ve škole nám ani nedovolili mluvit jinak.“

„Řekni něco! Umím číst, ale výslovnost mám mizernou.“

„Quel nom a cette jeune demoiselle en les pantoufles jolis?“ zeptal se Laurie dobromyslně.

„Ty to umíš tak hezky! Počkej, řekl jsi: ‚Kdo je ta mladá dáma v pěkných střevíčcích,‘ viď?“

„Oui, mademoiselle.“

„To je moje sestra Margaret, a ty to dobře víš! Zdá se ti hezká?“

„Ano, připomíná mi německé dívky, vypadá svěže a klidně a tančí jako dáma.“

Jo díky té pokloně zazářila potěšením a zapamatovala si ji, aby ji později mohla Meg zopakovat. Oba vyhlíželi ven, kritizovali a klábosili, až si připadali jako staří známí. Laurieho plachost se brzy vytratila, protože Joiny klukovské způsoby mu připadaly zábavné, a tak se cítil uvolněně. Jo byla zase veselá jako obvykle, protože mohla zapomenout na šaty a nikdo na ni nezvedal obočí. „Mladý Laurence“ se jí líbil čím dál tím víc. Několikrát si ho dobře prohlédla, aby ho mohla popsat děvčatům, protože neměly bratry ani bratrance a chlapci pro ně proto byli téměř neznámá stvoření.

Kudrnaté černé vlasy, opálená pleť, velké černé oči, delší nos, pěkné zuby, malé ruce a nohy, vysoký jako já, na kluka velice zdvořilý, a vůbec je správný. Kolik mu tak může být?

Už měla tu otázku na jazyku, ale včas se zarazila a s nezvyklým taktem se to pokusila zjistit oklikou.

„Předpokládám, že brzy půjdeš na vysokou školu? Vídám tě, jak šprtáš – tedy, chci říct, pilně studuješ.“ Jo zrudla nad oním příšerným „šprtáš“, které jí uklouzlo.

Laurie se usmál, ale nevypadal nijak šokovaně. Pokrčil rameny a odpověděl: „Ne dřív než za rok nebo za dva; až mi bude sedmnáct.“

„Tobě je teprve patnáct?“ zeptala se Jo a podívala se na vysokého mladíka, o němž si myslela, že mu sedmnáct už bylo.

„Za měsíc mi bude šestnáct.“

„Já bych si tolik přála jít na vysokou školu, a ty se tváříš, jako by se ti nechtělo.“

„Hnusí se mi to! Jen dřít a dělat blbiny. A taky se mi nelíbí, jak se kluci v téhle zemi chovají.“

„Tak co tedy chceš?“

„Žít v Itálii a bavit se po svém.“

Jo by se moc ráda zeptala, co tím myslí, ale vraštil černé obočí tak výhružně, že raději změnila téma a řekla, udávajíc nohou rytmus: „To je skvělá polka. Běž si přece skočit!“

„Když půjdeš se mnou,“ odpověděl se zvláštní francouzskou úklonou.

„Já nemůžu, slíbila jsem totiž Meg, že nebudu tančit, kvůli –“ Jo zmlkla a nevěděla, jestli to má prozradit, nebo se smát.

„Kvůli čemu?“ ptal se Laurie zvědavě.

„Neřekneš to nikomu?“

„Na mou duši!“

„No, mám takový zlozvyk, že si stoupnu ke krbu a spálím si sukni. Tahle mi taky chytla, a i když je pěkně spravená, je to poznat a Meg mi řekla, ať zůstanu stát, aby to nikdo neviděl. Můžeš se smát, jestli chceš. Vím, že je to legrační.“

Ale Laurie se nesmál. Jen na chvíli sklopil oči a Jo nevěděla, co si o tom má myslet. Pak velmi jemně řekl: „Nevadí, řeknu ti, jak to provedeme. Tamhle je dlouhá hala, můžeme si tam báječně zatančit a nikdo nás neuvidí. Pojď, prosím.“

Jo mu poděkovala a s radostí šla. Když uviděla hezké perlově bílé rukavice, které měl její partner, přála si mít obě rukavice čisté. Hala byla prázdná a polka báječná, protože Laurie tančil dobře a naučil ji kroky německé čtverylky, která Jo nadchla, poněvadž byla samá otočka a skok. Jakmile hudba umlkla, posadili se na schody, aby popadli dech, a Laurie jí právě líčil studentskou slavnost v Heidelbergu, když se objevila Meg a hledala sestru. Zamávala a Jo ji neochotně následovala do jednoho z pokojů, kde si Meg okamžitě sedla na pohovku a celá bledá se chytila za nohu.

„Vyvrtla jsem si kotník. Ten pitomý vysoký podpatek sklouzl a mně se úplně zkroutila noha. Strašně to bolí, sotva můžu stát a vůbec nevím, jak se dostanu domů,“ řekla a v bolesti se kolébala dopředu a dozadu.

„Věděla jsem, že se v těch hloupých botách přerazíš. Je mi to moc líto, ale nevím, co můžeš dělat, ledaže by sis najala kočár nebo tady zůstala přes noc,“ odpověděla Jo a jemně při tom poraněný kotník hladila.

„Kočár si vzít nemůžu, je to moc drahé. Stejně bych žádný nesehnala, protože většina lidí jezdí ve svém a ke stájím je to daleko, nemám, koho bych tam poslala.“

„Já tam dojdu.“

„To tedy ne, je po desáté a tma jako v pytli. Ale zůstat tu taky nemůžu, v domě není místo. Sallie má na návštěvě nějaké kamarádky. Odpočinu si, než přijde Hana, a pak už si nějak poradím.“

„Řeknu Lauriemu, on tam dojde,“ navrhla Jo a při tom pomyšlení se jí ulevilo.

„Propána, to ne! Nikoho o nic nepros a nikomu to neříkej. Přines mi galoše a dej ty střevíčky k našim věcem. Nemůžu dál tančit, ale jakmile bude po večeři, začni vyhlížet Hanu a dej mi vědět, hned jak přijde.“

„K večeři se jde už teď. Zůstanu s tebou, bude mi to milejší.“

„Ne, zlato, běž s nimi a přines mi kávu. Jsem tak unavená, že se nemůžu ani hnout.“

Meg se opřela, galoše dobře schované, a Jo se vydala hledat jídelnu, kterou nakonec našla, ačkoli nejprve vlezla do přístěnku na porcelán a potom otevřela dveře pokoje, kde si starý pan Gardiner dával dvacet. Vrhla se ke stolu, ukořistila šálek kávy a okamžitě se polila, takže přední díl jejích šatů byl teď stejně nemožný jako zadní.

„Páni, já jsem nešika!“ vykřikla a začala si otírat šaty Margaretinou rukavičkou, čímž ji úplně zničila.

„Můžu ti nějak pomoct?“ ozval se přátelský hlas. Laurie stál vedle ní, v jedné ruce plný šálek a ve druhé talířek se zmrzlinou.

„Chtěla jsem něco donést Meg, ona je moc unavená. Někdo do mě ale strčil a teď teda vypadám,“ odpověděla Jo a sklíčeně se podívala na politou sukni a pak na rukavici nasáklou kávou.

„To je smůla! Zrovna hledám někoho, komu bych tohle dal. Mohu to odnést tvé sestře?“

„Ach, díky, ukážu ti, kde je. Radši se nebudu nabízet, že to vezmu, protože by z toho byl jen další průšvih.“

Jo šla napřed a Laurie, jako by obsluhoval dámy dnes a denně, přinesl stolek a další kávu se zmrzlinou pro Jo. Byl velice ochotný, a dokonce i vybíravá Meg o něm řekla, že je „milý chlapec“. Užili si spoustu zábavy s bonbony, které měly uvnitř papírky s různými průpovídkami, a právě hráli s několika dalšími mladými lidmi, kteří k nim zabloudili, na tichou poštu, když přišla Hana. Meg zapomněla na nohu a vstala tak rychle, že se musela opřít o Jo a vykřikla bolestí.

„Pst! Nic neříkej,“ zašeptala a nahlas dodala: „To nic není. Trošku jsem si vyvrtla kotník, to je vše.“ Odkulhala do poschodí, aby se oblékla.

Hana nadávala, Meg plakala a Jo byla s rozumem v koncích, ale pak se rozhodla vzít věci do vlastních rukou. Vyklouzla ven, seběhla dolů, našla sluhu a zeptala se ho, jestli by jí mohl sehnat kočár. Ukázalo se, že je to najatý číšník, který se v okolí vůbec nevyzná, a Jo začala hledat jinou pomoc, když se objevil Laurie. Zaslechl, co říká, a nabídl jí kočár svého dědečka, který pro něj právě přijel.

„Vždyť je moc brzo a ty přece ještě nechceš odjet,“ namítla Jo. Ve tváři se jí zračila úleva, ale přesto váhala, zda má nabídku přijmout.

„Vždycky odjíždím brzy, vážně. Prosím, nech mě odvézt vás domů. Mám to při cestě, a venku prý prší.“

To rozhodlo. Jo vděčně přijala, řekla mu, co se stalo Meg, a pak vyběhla nahoru, aby sestru s Hanou přivedla. Stará služebná chovala k dešti stejný odpor jako kočky a nic nenamítala, a tak odjely v luxusním uzavřeném kočáře a připadaly si přitom velice slavnostně a elegantně. Laurie jel na kozlíku, takže si Meg mohla položit nohu na sedadlo a děvčata probírala večírek bez zábran.

„Ohromně jsem se bavila. A ty?“ zeptala se Jo, rozcuchala si vlasy a udělala si pohodlí.

„Já taky, dokud jsem se neporanila. Zalíbila jsem se jedné Salliině kamarádce, Annie Moffatové; pozvala mě, abych k ní přijela na týden na návštěvu, až u nich bude Sallie. Pojede tam na jaře, až začne operní sezona, a bude to úplně skvělé, tedy jestli mě maminka pustí,“ odpověděla Meg a celá se při tom pomyšlení rozzářila.

„Viděla jsem tě, jak tančíš s tím zrzkem, co jsem před ním utekla. Byl milý?“

„Moc! Vlasy má kaštanové, ne zrzavé, byl velice zdvořilý a tancovali jsme spolu báječný rejdovák!“

„Když zkoušel ty nové kroky, vypadal jako praštěná luční kobylka. Laurie a já jsme se museli smát. Tys nás neslyšela?“

„Ne, ale bylo to od vás velmi nevychované. Co jste tam celou dobu v té skrýši dělali?“

Jo vyprávěla o svých dobrodružstvích, a právě když skončila, dojeli domů. Mnohokrát poděkovaly, řekly dobrou noc a vplížily se dovnitř. Doufaly, že nikoho nevzbudí, ale ve chvíli, kdy dveře jejich pokoje vrzly, se vynořily dva noční čepečky a dva ospalé, avšak dychtivé hlasy zvolaly: „Jaký byl večírek?“

Jo schovala pro mladší děvčata nějaké bonbony, což Meg označila za „velice nezpůsobné chování“, a když si sestry vyslechly nejnapínavější události večera, brzy zase ulehly.

„Řeknu ti, že si skutečně připadám jako bohatá mladá dáma: přijela jsem z večírku kočárem, sedím v županu a obsluhuje mě komorná,“ řekla Meg, když jí Jo dávala na nohu arnikový obklad a rozčesávala jí vlasy.

„Nevěřím, že se bohaté mladé dámy baví líp než my, i když máme spálené vlasy, staré šaty, každá jednu rukavici a těsné střevíčky, ve kterých si polámeme kotníky, když jsme tak hloupé, že je nosíme.“

Já myslím, že Jo měla naprostou pravdu.

1) Romantická kniha britské spisovatelky Charlotte M. Yongeové Heir of Redclyffe (Dědic Redclyffu, 1853) byla v devatenáctém století velice populární, ale dnes je již v podstatě zapomenutá.

KAPITOLA 4

Břemena

„Ach bože, připadá mi tak těžké hodit si na záda svůj náklad a jít dál,“ vzdychla Meg ráno po večírku. Teď když svátky skončily, po týdnu plném zábavy, pro ni vůbec nebylo snadné pokračovat v práci, kterou nikdy neměla ráda.

„Kdyby tak pořád byly Vánoce nebo Nový rok. Nebylo by to fajn?“ odpověděla Jo a otráveně zívla.

„To bychom z toho neměly zdaleka takovou radost jako teď. Ale zní to pěkně, pořádat večer malá pohoštění, dostávat kytice, chodit na večírky, jezdit domů kočárem, číst si, odpočívat a nepracovat. Víš, jako všichni ostatní. Vždycky závidím děvčatům, která takhle žijí, mám ráda přepych,“ řekla Meg a pokoušela se rozhodnout, které ze dvojích obnošených šatů jsou obnošené míň.

„No, my na to nemáme, takže konec fňukání, rance na záda a budeme se plahočit dál stejně vesele jako mamka. Teta Marchová mi připomíná mořského starce z Tisíce a jedné noci,1) ale když se ji naučím nosit bez reptání, určitě spadne, nebo najednou bude tak lehká, že ji ani neucítím.“

Tahle myšlenka se Jo zalíbila a zlepšila jí náladu, ale Meg se nerozveselila, protože její břímě, sestávající ze čtyř rozmazlených dětí, se jí zdálo těžší než kdy jindy. Nenašla v sobě ani sílu, aby si jako obvykle uvázala na krk ozdobnou modrou stužku a učesala si vlasy tak, jak jí to nejvíce slušelo.

„Proč bych se snažila vypadat hezky, když mě neuvidí nikdo jiný než ta zlobivá mrňata a nikoho nezajímá, jestli jsem hezká nebo ne?“ mumlala si a prudce zabouchla zásuvku. „Budu muset až do konce života dřít, jen sem tam si užiju trochu zábavy, a stane se ze mě stará, ošklivá a zahořklá ženská, protože jsem chudá a nemůžu si žít jako jiná děvčata. Taková smůla!“

Meg sešla dolů, tvářila se ublíženě a u snídaně s ní vůbec nebyla řeč. Všichni byli nějak mrzutí a nabručení. Beth bolela hlava, a tak ležela na pohovce a snažila se zabavit s kočkou a třemi koťaty; Amy se zlobila, protože nic neuměla a nemohla najít galoše; Jo si schválně pískala a dělala při odchodu randál; paní Marchová se ve spěchu snažila dokončit psaní, které muselo hned na poštu, a Hana měla mizernou náladu, protože nerada ponocovala.

„Takhle protivnou rodinu svět neviděl!“ vykřikla Jo. Ztratila nervy, když převrhla kalamář, přetrhla si obě tkaničky a sedla si na klobouk.

„Ty jsi nejprotivnější ze všech!“ odsekla Amy a slzami smývala ze své tabulky součet, který byl úplně špatně.

„Beth, jestli nebudeš držet ty příšerné kočky ve sklepě, dám je utopit,“ zvolala rozzlobeně Meg a snažila se zbavit kotěte, které jí vyšplhalo na záda a trčelo jako boule přesně na místě, kam nedosáhla.

Jo se chechtala, Meg láteřila, Beth prosila o slitování a Amy plakala, protože si nemohla vzpomenout, kolik je devětkrát dvanáct.

„Děvčata, děvčata, buďte chvíli zticha! Musím tohle odeslat ranní poštou a nemohu se pro ty vaše hádky vůbec soustředit,“ zvolala paní Marchová a přeškrtala ve svém dopise třetí nepovedenou větu.

Na okamžik nastal klid, ale pak dovnitř vpochodovala Hana, položila na stůl dva horké záviny a vypochodovala zase ven. Tyhle záviny byly zavedený zvyk a dívky jim říkaly „rukávníky“, protože jiné neměly, a když bylo ráno zima, hřály si o horké pečivo ruce. Ať byla Hana sebevíc zavalená prací nebo rozmrzelá, nikdy je nezapomněla udělat, protože cesta byla dlouhá a nevlídná, chudinky dívky neměly k obědu nic jiného a málokdy se dostaly domů dřív než ve tři.

„Hezky si hraj s kočkami, ať tě přestane bolet hlava, Bethy. Na shledanou, mami. Dneska ráno jsme banda neřádů, ale až se vrátíme zpátky, budou z nás hotoví andílci. No tak už pojď, Meg.“ A Jo oddusala s pocitem, že poutníci se nevydávají na cestu tak, jak by měli.

Než zašly za roh, pokaždé se ohlédly, protože maminka vždy stála u okna, aby na ně kývla, usmála se a zamávala. Bez toho by snad nedokázaly celý den vydržet, protože ten poslední letmý pohled na matčinu tvář na ně působil jako sluneční paprsek, ať měly sebehorší náladu.

„Kdyby na nás máma zahrozila pěstí, místo aby nám poslala pusu, patřilo by nám to, protože na celém světě nenajdeš nevděčnější mrchy, než jsme my,“ zvolala Jo, které chůze v rozbředlém sněhu a ostrém větru přinášela kajícné uspokojení.

„Nepoužívej takové hrozné výrazy,“ ozvala se Meg z hlubin šálu, do něhož se zahalila jako jeptiška, kterou omrzel svět.

„Mám ráda pěkná silná slova, která něco znamenají,“ odvětila Jo a přidržela si klobouk, jenž jí poskočil na hlavě ve snaze odletět úplně pryč.

„Sobě nadávej, jak chceš, ale já nejsem ani neřád, ani mrcha, a nenechám si to líbit.“

„Jsi mrzutá, a dneska máš navíc ještě zlost, že nemůžeš mít pořád na růžích ustláno. Jen počkej, drahoušku, až zbohatnu, budeš se v kočárech, zmrzlině, botách s vysokými podpatky, kyticích a zrzavých tanečnících topit.“

„Ty jsi ale šašek, Jo!“ Ale Meg se tomu nesmyslu zasmála a proti své vůli se cítila líp.

„Buď ráda, že jsem šašek, kdybych se totiž tvářila zdrceně a sklíčeně jako ty, to bychom vypadaly. Já si díkybohu vždycky najdu něco k smíchu, abych měla dobrou náladu. Už neremcej a vrať se domů hezky veselá jako hodná holčička.“

Jo povzbudivě poklepala sestru po rameni a dál šla každá svou cestou. Obě držely horký závin a obě se snažily být veselé i přes mrazivé počasí, těžkou práci a nesplněné touhy, které s sebou přináší mládí milující zábavu.

Když pan March ve snaze pomoci příteli v nesnázích přišel o majetek, dvě nejstarší dívky prosily, aby si mohly alespoň částečně samy vydělávat na živobytí. Rodiče k tomu svolili, protože věřili, že nikdy není příliš brzy, aby v sobě člověk začal pěstovat vůli, píli a nezávislost, a tak se obě pustily do práce s upřímným odhodláním, které nakonec přes všechny překážky vede k úspěchu. Margaret si našla místo guvernantky a se svým malým platem si připadala bohatá. Skutečně „měla ráda přepych“, jak řekla, a nejvíc ji trápila chudoba. Snášela vše hůř než ostatní, protože si pamatovala časy, kdy domov byl krásný, život plný bezstarostných zábav a nedostatek bylo neznámé slovo. Snažila se nebýt závistivá a nespokojená, ale každá dívka přirozeně touží po hezkých věcech, veselých přátelích, vzdělání a šťastném životě. U Kingových denně viděla vše, co si přála mít, protože starší sestry těch malých byly nedávno uvedeny do společnosti, a Meg často zahlédla elegantní plesové róby a kytice, zaslechla živé rozhovory o divadle, koncertech, jízdě na saních a radovánkách všeho druhu, viděla, jak se rozhazují peníze za maličkosti, které by pro ni byly vzácností. Chudinka Meg si málokdy postěžovala, ale někdy se cítila ukřivděná a všichni jí byli protivní, protože si ještě neuvědomovala, kolik se jí dostalo darů, jež jediné mohou učinit život šťastným.

Jo se náhodou zalíbila tetě Marchové, která byla chromá a potřebovala nějakou čilou osobu, jež by se o ni starala. Když se rodina dostala do nesnází, bezdětná stará dáma nabídla, že jednu z dívek adoptuje, a velice se urazila, protože její nabídku odmítli. Přátelé Marchovy varovali, že jim bohatá stařenka kvůli tomu neodkáže ani haléř, ale nezištní Marchovi jen řekli: „Nevzdáme se našich děvčat ani za sebevětší dědictví. Bohatí nebo chudí, zůstaneme pohromadě a budeme spolu šťastní.“

Teta s nimi nějaký čas nemluvila, ale když jednou u známých potkala Jo, něco v její komediantské tváři a neotesaných způsobech ji zaujalo, a tak navrhla, že si ji vezme za společnici. Jo se to vůbec nelíbilo, ale přijala, protože se nic lepšího nenaskytlo, a k všeobecnému údivu vycházela s popudlivou příbuznou velice dobře. Občas se strhla bouřka a jednou Jo připochodovala domů a prohlásila, že už to dál nesnese, ale teta Marchová vždy rychle všechno urovnala a znovu pro ni poslala s takovou naléhavostí, že nedokázala odmítnout. V hloubi srdce měla totiž prchlivou stařenku docela ráda.

Mám podezření, že nejvíce ji lákala velká knihovna plná krásných knih, která po smrti strýčka Marche byla ponechána napospas prachu a pavoukům. Jo si ještě vzpomínala na hodného starého pána, který ji nechával, aby si stavěla železnice a mosty z jeho velkých slovníků, vyprávěl jí příběhy podle zvláštních obrázků v latinských knihách, a kdykoli ji potkal na ulici, koupil jí sáček perníčků. Zšeřelý pokoj plný prachu, busty shlížející z vysokých polic, pohodlná křesla, globusy a hlavně prales knížek, v němž se mohla po libosti toulat, to vše pro ni učinilo z knihovny kraj blaženosti. Jakmile si teta Marchová zdřímla nebo se věnovala návštěvám, Jo se vytratila do té tiché místnosti, stočila se do klubíčka v křesle a hltala básně, romány, dějepisné knihy, cestopisy a obrázky jako skutečný knihomol. Žádné štěstí však netrvá dlouho; přesně v okamžiku, kdy dospěla k jádru příběhu, k nejkrásnějšímu verši básně nebo k nejnebezpečnějšímu dobrodružství cestovatele, se vždy ozval ostrý hlas: „Jo-se-fí-no! Jo-se-fí-no!“ a ona musela svůj ráj opustit a navíjet přízi, koupat pudla nebo předčítat Belshamovy eseje.2)

Jo chtěla dokázat něco hodně úžasného. Nevěděla, co to bude, ale předpokládala, že se to časem ukáže samo. Mezitím ji nejvíc trápilo, že nemůže číst, běhat a jezdit na koni tolik, jak by si přála. Pro svou prudkou povahu, ostrý jazyk a neklidného ducha se neustále dostávala do potíží, a tak byl její život sledem vzestupů a pádů, což bylo komické a zároveň dojemné. Ale výcvik, který jí dávala teta Marchová, jí prospíval a pomyšlení na to, že si sama vydělává na živobytí, ji navzdory věčnému: „Jo-se-fí-no!“ těšilo.

Beth byla příliš plachá, než aby mohla chodit do školy; zkusila to, ale velice trpěla, a tak to raději vzdali a učila se doma s tatínkem. Když odešel a maminku povolali, aby věnovala své schopnosti a síly Společnosti pro pomoc vojákům, Beth svědomitě pokračovala sama a dělala vše, co bylo v jejích silách. Byla to taková malá hospodyňka, pomáhala Haně udržet domov čistý a pohodlný pro pracující členy rodiny a nikdy nežádala jinou odměnu než lásku. Její dny byly dlouhé a tiché, ale nikdy osamělé nebo promarněné v nečinnosti, protože její malý svět obývali imaginární přátelé, a navíc byla od přírody pilná jako včelka. Každé ráno budila a oblékala šest panenek, protože byla stále ještě dítětem a měla své miláčky pořád ráda. Ani jedna nebyla celá nebo pěkná, a než se jich ujala Beth, vedlo se jim velice špatně. Když její sestry odložily hračky, zdědila je právě ona, protože Amy žádné staré nebo ošklivé věci nechtěla. Beth je právě proto opatrovala s velikou něhou a zřídila nemocnici pro churavé panenky. Nikdo jim nevrážel do vycpaných bříšek špendlíky, nikdo jim nenadával, nikdo je nebil, ani ta nejohyzdnější se nemusela rmoutit, že ji každý zanedbává. Naopak, všechny měly co jíst a co si obléct, všechny ošetřovala a laskala s nepolevující oddaností. Jedna opuštěná troska panenky kdysi patřila Jo a skončila svůj bouřlivý život v pytli na hadry. Beth ji z tohoto ponurého chudobince osvobodila a poskytla jí útočiště. Uvázala panence hezkou čepičku, protože jí chyběl vršek hlavy, a jelikož neměla ani ruce, ani nohy, zakryla tyto nedostatky tak, že chronického invalidu zabalila do přikrývky a přidělila mu své nejlepší lůžko. Kdyby se někdo dozvěděl, kolik péče se panence dostává, sice by se asi smál, ale v hloubi srdce by ho to dojalo. Nosila jí květiny, četla jí, brala ji ven na vzduch schovanou pod kabátem, zpívala jí ukolébavky a nikdy nešla spát, aniž políbila její špinavou tvář a něžně zašeptala: „Doufám, že se hezky vyspíš, chudinko moje zlatá.“

Beth také leccos trápilo, stejně jako ostatní, a jelikož nebyla anděl, ale docela obyčejná holčička, často si „kapku zabrečela“, jak říkala Jo, protože nemohla brát hodiny hudby a mít dobré piano. Milovala hudbu opravdu upřímně, moc se snažila něco se naučit a trpělivě cvičila na rozladěném starém nástroji, takže jí někdo (tím ovšem nemyslíme tetu Marchovou) skutečně měl pomoci. Jenže nikdo jí nepomohl a nikdo neviděl, jak Beth, když je úplně sama, otírá slzy ze zažloutlých kláves, které pořád hrály falešně. Při práci si zpívala jako skřivánek, nikdy nebyla příliš unavená, aby odmítla zahrát mamince a děvčatům, a každý den si s nadějí říkala: „Vím, že jednou se budu moct věnovat hudbě, když budu hodná.“

Na světě je mnoho takových Beth, které jsou plaché a pokojné, sedí v koutku, dokud je někdo nepotřebuje, a bez reptání žijí jen pro druhé, takže si té oběti nikdo ani nevšimne, dokud cvrček na krbu3) nepřestane cvrkat a ta milá, slunečná bytost nezmizí a nezanechá po sobě jen ticho a stín.

Kdyby se někdo zeptal Amy, co ji v životě nejvíc trápí, hned by odpověděla: „Můj nos.“ Když byla ještě miminko, Jo ji omylem upustila do uhláku a Amy trvala na tom, že ten pád zohavil její nos jednou provždy. Nebyl ani velký, ani červený, jen trochu rozplesklý, a ať se za něj tahala, jak chtěla, neměl aristokratickou špičku. Nikomu to nevadilo, jen jí samé, a dotyčná část obličeje s věkem přece jen povyrostla, ale Amy řecký nos přesto nesmírně postrádala, a aby se utěšila, pokreslila jimi spoustu čtvrtek.

„Malá Rafaelová“,4) jak jí říkaly sestry, měla nepopiratelný výtvarný talent a nejšťastnější byla, když malovala květiny, kreslila víly nebo podivuhodnými uměleckými výtvory ilustrovala povídky. Učitelé si stěžovali, že místo aby počítala, maluje si na tabulku zvířátka, na prázdné listy atlasu překresluje mapy a ze všech jejích knih vyletují v nestřežených okamžicích skvělé karikatury. Učila se přinejlepším průměrně a důtkám unikala jen díky tomu, že se vzorně chovala. Mezi spolužačkami byla velice oblíbená, protože měla stále dobrou náladu a dokázala se bez velkého úsilí zalíbit. Obdivovaly ji pro vybrané způsoby a také pro společenské dovednosti, protože uměla nejen kreslit, ale rovněž zahrát na piano dvanáct písniček, háčkovat a číst francouzsky tak, že asi jen dvě třetiny slov vyslovila špatně. Měla ve zvyku tklivě říkat: „Když měl papá ještě peníze, dělali jsme to a to,“ což bylo velmi dojemné, a také používala obtížná slova, jež děvčata považovala za „dokonale elegantní“.

Amy byla na nejlepší cestě k úplné rozmazlenosti, protože ji všichni hýčkali, a její drobné rozmary a sobectví utěšeně vzkvétaly. Avšak jedna věc její marnivost poněkud tlumila: musela nosit šaty po sestřenici. Florencina maminka ovšem neměla ani špetku vkusu a Amy hluboce trpěla, jelikož byla nucena nosit červený čepec místo modrého, ošklivé šaty a strakaté zástěrky, které se k nim nehodily. Všechno bylo kvalitní, dobře ušité a téměř nenošené, ale uráželo Amyin umělecký zrak, zvlášť té zimy, kdy nosila do školy bledě fialové šaty se žlutými puntíky a bez ozdobného lemování.

„Útěchou je mi pouze to,“ řekla se slzami v očích nejstarší sestře, „že mi máti nezkracuje šaty, když zlobím, jako to dělá maminka Marie Parksové. To je opravdu příšerné, někdy se chová tak špatně, že jí nezakrývají ani kolena a ona nemůže jít do školy. Když pomyslím na takovou degeredaci, připadá mi, že dokážu snést i placatý nos a fialové šaty poseté žlutými petardami.“

Meg byla Amyina důvěrnice a strážkyně, a díky jakési zvláštní přitažlivosti protikladů hrála Jo tutéž úlohu pro jemnou Beth. Jedině jí se to plaché dítě svěřovalo se svými myšlenkami a nevědomky ovládalo velkou ztřeštěnou sestru lépe než kdokoli jiný v rodině. Obě starší dívky se měly navzájem velmi rády, ale každá si zároveň vzala na starost jednu mladší a pečovala o ni po svém – říkaly tomu „hrát si na mámu“. S mateřským instinktem malých žen tak zaplnily místo po odložených panenkách.

„Stalo se některé z vás něco zajímavého? Tenhle den byl tak otravný, že bych za trochu zábavy dala život,“ řekla Meg, když spolu večer seděly a šily.

„Já jsem si dnes užila s tetou, a protože to pro mě dopadlo skvěle, povím vám o tom,“ začala Jo, která moc ráda vyprávěla. „Předčítala jsem toho věčného Belshama a jako vždycky jsem jen tak mumlala, protože teta hned usne a já si pak vytáhnu nějakou pěknou knížku a čtu jak blázen, dokud se nevzbudí. Ale uspala jsem samu sebe. Než jí spadla hlava, hrozně jsem zívla a ona se mě zeptala, proč otvírám pusu, jako bych chtěla tu knížku spolknout. Nechtěla jsem být hubatá, a tak jsem řekla: ‚Kéž by, alespoň bych se jí zbavila.‘

Nato mi dlouze kázala o mých hříších a řekla, ať sedím a přemýšlím o nich, že si jen na chvilku ‚dáchne‘. Ta chvilka je vždycky hezky dlouhá, takže hned jak se jí čepec začal bimbat jako zvadlá jiřina, vytáhla jsem z kapsy Faráře wakefieldského5) a jedním okem ho začala hltat – tím druhým jsem hlídala tetu. Právě když jsem došla k tomu místu, kde všichni spadnou do vody, zapomněla jsem se a zasmála se nahlas. Teta se vzbudila, a protože měla po tom zdřímnutí lepší náladu, rozkázala, abych jí kousek přečetla a předvedla, jaké frivolní dílo že to upřednostňuji před hodnotným a poučným Belshamem. Četla jsem, jak nejlíp umím, a jí se to líbilo, i když řekla jenom: ‚Nechápu, o čem to celé je. Vrať se na začátek, dítě.‘

Tak jsem se vrátila a snažila jsem se, aby byli Primroseovi co nejzajímavější. Jednou jsem zlomyslně přestala číst, právě když to bylo napínavé, a pokorně jsem řekla: ‚Obávám se, že vás to nudí, madam, nemám už přestat?‘

Popadla pletení, které jí vypadlo z rukou, ostře na mě koukla skrz brejle a stručně odsekla: ‚Dočti kapitolu a nebuď drzá, slečinko.‘“

„Přiznala, že se jí to líbí?“ zeptala se Meg.

„Kdepak! Ale nechala starého Belshama na pokoji, a když jsem se dneska odpoledne vrátila pro rukavice, byla do Faráře úplně zažraná, ani neslyšela, jak se chechtám a tancuju v hale na oslavu toho, že nastanou lepší časy. Jak hezky by si mohla žít, kdyby chtěla! Ani jí ty peníze moc nezávidím, bohatí lidé mají koneckonců stejně starostí jako chudí, aspoň myslím,“ uzavřela Jo.

„To mi připomíná,“ řekla Meg, „že mám také co vyprávět. Není to k smíchu jako Joina historka, ale když jsem přišla domů, hodně jsem o tom přemýšlela. U Kingů byli dnes všichni rozrušení a jedna z holčiček mi řekla, že její nejstarší bratr udělal něco hrozného a tatínek ho vyhnal. Slyšela jsem, jak paní Kingová pláče a pan King mluví hodně nahlas, a Grace s Ellen odvracely tváře, kdykoli mě míjely, abych neviděla, že mají červené oči. Samozřejmě jsem se nevyptávala, ale bylo mi jich moc líto a byla jsem docela ráda, že nemám žádné zkažené bratry, kteří by dělali špatné věci a přivedli rodinu do hanby.“

„Myslím, že zostudit se ve škole je mnohem mučenlivější než všechno, co mohou natropit zlí hoši,“ řekla Amy a potřásla hlavou, jako by už v životě leccos zakusila. „Susie Perkinsová dnes přišla do školy a měla překrásný prstýnek s červeným karneolem. Strašně jsem po něm toužila a přála jsem si být na jejím místě. No, a ona pak nakreslila pana Davise s obrovským nosem, hrbem a bublinou se slovy ‚Mladé dámy, já vás vidím!‘ Právě když jsme se tomu smály, najednou nás opravdu uviděl a nařídil Susie, aby mu tabulku ukázala. Byla úplně parelyzovaná strachem, ale šla, a co myslíte, že udělal? Vzal ji za ucho – za ucho! jen si tu hrůzu představte! – odvedl ji k recitačnímu pódiu a nechal ji tam půl hodiny stát s tou tabulkou tak, aby ji každý viděl.“

„A holky se tomu obrázku nesmály?“ zeptala se Jo, která se do takové prekérní situace uměla vcítit.

„Ani jedna! Seděly tiše jako myšky a Susie moc a moc plakala, tím jsem si jistá. Pak už jsem jí nezáviděla, protože mi došlo, že ani milion karneolových prstýnků by mě po tomhle neutěšil. Nikdy, nikdy bych se nepřenesla přes tak zdrcující ponížení.“ A Amy pokračovala v práci s hrdým vědomím vlastní ctnosti a toho, že jedním dechem zdárně vyslovila několik těžkých slov.

„Já jsem ráno viděla něco, co se mi líbilo, a chtěla jsem vám o tom povědět u večeře, ale zapomněla jsem,“ připojila se Beth a začala mezi řečí přerovnávat Join rozkramařený košík se šitím. „Když jsem šla Haně pro ústřice, potkala jsem v rybárně pana Laurence, ale neviděl mě, protože jsem se schovala za sud a on se bavil s prodavačem, panem Cutterem. Přišla nějaká chudá žena s vědrem a mopem a ptala se pana Cuttera, jestli mu tam může za kousek ryby poklidit, protože nemá pro děti nic k večeři a celý den nenarazila na žádnou práci. Pan Cutter měl naspěch a dost zlostně řekl: ‚Ne.‘ Tak šla pryč a vypadala hladově a zklamaně, když vtom pan Laurence zahnutým koncem hole sundal z háku velkou rybu a natáhl ji směrem k ní. Byla tak vděčná a překvapená, že ji vzala jen tak do náruče a pořád dokola mu děkovala. Řekl jí, ať jde vařit, a ona celá šťastná spěchala domů. Nebylo to od něj hezké? Ta ale vypadala směšně! Objímala tu velkou kluzkou rybu a pořád dokola panu Laurenceovi přála, ať má jednou v nebi ‚lehký spočinutí‘.“

Když se Bethině historce zasmály, poprosily maminku o další a ona po chvilce přemýšlení vážně řekla: „Když jsem dnes v dílně stříhala látku na modré flanelové kabáty, dělala jsem si velké starosti o tatínka a myslela na to, jak osamělé a bezbranné bychom byly, kdyby se mu něco stalo. Nebylo to právě moudré, ale pořád jsem se trápila, dokud nepřišel s objednávkou nějaký starý pán. Posadil se u mě a já si s ním začala povídat, protože vypadal uboze, unaveně a ztrápeně.

‚Máte v armádě syny?‘ zeptala jsem se, protože lístek, se kterým přišel, nebyl pro mě.

‚Ano, paní. Měl jsem čtyry, ale dva zabili, jeden je v zajetí a teď jedu za tím posledním, kterej leží v nemocnici ve Washingtonu a je na tom moc špatně,‘ odpověděl tiše.

‚Udělal jste pro svou vlast hodně, pane,‘ řekla jsem a místo soucitu jsem pocítila respekt.

‚Ani kapku víc, než byla moje povinnost, paní. Šel bych sám, kdybych ještě k něčemu byl; jenže nejsem, tak dám svý kluky, a zadarmo.‘

Mluvil srdečně, vypadal upřímně, byl zjevně rád, že poskytl všechno, co měl, a já jsem se za sebe zastyděla. Dala jsem jednoho muže a zdálo se mi to příliš, kdežto on dal bez zdráhání čtyři. Já mám doma všechny dcery, aby mě utěšily, a jemu zbyl poslední syn, který daleko odtud možná čeká, aby mu dal poslední sbohem. Připadala jsem si tak bohatá, tak šťastná při pomyšlení na dary, kterých se mi dostalo, že jsem mu svázala pěkný balíček, dala mu trochu peněz a za lekci, kterou mi uštědřil, jsem mu ze srdce poděkovala.“

„Vyprávěj ještě něco, mami, něco poučného, jako bylo tohle. Ráda o tom pak přemýšlím, když je to ze života a ne moc mravokárné,“ řekla Jo po chvíli ticha.

Paní Marchová se usmála a hned spustila, vždyť vyprávěla tomuto malému publiku příběhy už spoustu let a věděla, čím je potěší.

„Bylo nebylo, žily kdysi čtyři dívky, které měly co jíst a pít a co na sebe, docela dost pohodlí a zábavy, milé přátele a rodiče, kteří je velice milovali, a ony přesto nebyly spokojené.“ (Tady na sebe posluchačky kradmo pohlédly a začaly horlivě šít.) „Tyhle dívky se snažily být hodné a daly si spoustu výborných předsevzetí, ale příliš je nedodržovaly, pořád jen říkaly ‚kdybychom měly to‘ anebo ‚kdybychom mohly dělat tamto,‘ a úplně zapomínaly, kolik toho ve skutečnosti mají a kolik zábavných věcí vlastně mohou dělat. Proto se zeptaly jedné stařenky, jestli nezná nějaké zaklínadlo na přivolání štěstí, a ona řekla: ‚Když budete nespokojené, pomyslete na dary, kterých se vám dostalo, a buďte za ně vděčné.‘“ (Tady Jo rychle vzhlédla, jako by chtěla něco říct, ale rozmyslela si to, protože poznala, že příběh ještě není u konce.)

„Protože to byly rozumné dívky, rozhodly se, že se budou její radou řídit, a už zanedlouho je překvapilo, jak dobře se jim vede. Jedna zjistila, že peníze nedokážou odvrátit od bohatých lidí hanbu ani žal; další, že navzdory chudobě a díky svému mládí, zdraví a veselé povaze je mnohem šťastnější než jistá vzteklá, nemocná stará dáma, která si své bohatství nemůže užít; třetí, že pomáhat s večeří je sice nepříjemné, ale ještě mnohem těžší je, když o ni musíte žebrat; a čtvrtá, že ani prstýnek s karneolem nemá takovou cenu jako dobré chování. Tak se shodly, že si přestanou stěžovat, budou se radovat z darů, kterých se jim dostalo, a budou se snažit, aby si je zasloužily, protože jinak by o ně mohly úplně přijít, místo aby jich přibývalo. Věřím, že se nikdy nezklamaly a toho, že se stařenčinou radou řídily, jedinkrát nezalitovaly.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Malé ženy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.