Jean-Luc Bannalec

BRETONISCHE VERHÄLTNISSE

Ein Fall für Kommissar Dupin

Copyright © 2012 by  Verlag  Kiepenheuer & Witsch GmbH & Co. KG, Cologne/Germany

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2014, 2021 by Jiří Vodvárko

ISBN  978-80-242-7349-5

Klidné moře neudělá z nikoho

dobrého námořníka.

Bretaňské přísloví

DEN PRVNÍ

Toho roku byl 7. červenec nádherný letní den. Jeden z těch velkolepých atlantských dnů, které komisař Dupin tak miloval. A zpravidla mu výrazně zlepšily náladu. Vypadalo to, jako by se vše utápělo v modrých barvách, vzduch byl na bretaňské poměry velmi teplý, a to už brzy ráno, a přitom jasný, průzračný. Všechny objekty stvrzovaly svoji existenci ostrými konturami. Ještě předešlého večera mohl mít člověk dojem, že se blíží konec světa; po obloze uháněly nízké, hrozivě černé a přímo obludné mraky, z nichž se snášel prudký déšť, který nemilosrdně bičoval krajinu.

Concarneau, nádherné „modré město“ (dodnes takto nazývané kvůli zářivě modrým rybářským sítím, které v minulém století zdobily nábřeží po celé délce), přímo zářilo. Komisař Georges Dupin seděl v Amiralu, úplně na konci baru, jako obvykle s novinami rozprostřenými před sebou. Kulaté hodiny na krásné staré budově tržnice, kde si lidé mohli každý den koupit čerstvé úlovky z moře, vše, co v časných ranních hodinách uvízlo v sítích místních rybářů, ukazovaly 7 hodin 30 minut. Amiral, kavárna a restaurace (a svého času také hotel s bohatou tradicí), se nacházela přímo na nábřeží, naproti proslulému Starému městu. Ville close, chráněná mohutnými hradbami a obrannými věžemi, byla zbudovaná na malém, podlouhlém ostrůvku, který se jako namalovaný vyjímal uprostřed velké zátoky, v níž se nacházel přístav a do níž vtékal líný Moros. Od té doby, kdy byl Dupin před dvěma roky a sedmi měsíci přeložen z Paříže do nejvzdálenější provincie (kvůli „určitým sporům“, jak stálo v interních materiálech), přičemž celý předešlý život strávil ve slavné metropoli, si zvykl vypít každé ráno své petit café v Amiralu. Stal se z toho přísně dodržovaný, nicméně příjemný rituál.

Prostory Amiralu ztratily původní šarm, když je dal současný majitel, Paul Girard, před několika lety z gruntu a velmi nákladně zrenovovat. On sám to označoval za „úplnou modernizaci“. Dnes už téměř nic nepřipomínalo slavné období z konce 19. století, kdy v Amiralu nocovali světově známí umělci (a později také komisař Maigret). Paul Gauguin se přímo před hotelem porval s několika námořníky, kteří urazili jeho mladičkou jávskou přítelkyni. Dnes do Amiralu zabloudilo jen málo turistů; většina dávala přednost „idyličtějším“ kavárnám dole na velkém náměstí. Tady byli jen staří známí mezi sebou.

„Ještě jednu kávu. A croissant.“

Girard spíše uhodl z hostova pohledu a posuňku, co si přeje, než aby to slyšel; komisař spíš mumlal, než hovořil. Takže další café, už třetí.

„Sedmatřicet milionů, pane komisaři, všiml jste si toho? Už je tam sedmatřicet milionů.“ Girard připravoval espresso v jednom z těch přístrojů, které ještě vydávají správné zvuky, což na komisaře pokaždé udělalo dojem.

Majiteli Amiralu mohlo být kolem šedesáti a měl hlavu obdivuhodně podlouhlého tvaru. Jeho tváři vévodil mohutný knír, stejně prošedivělý jako poslední zbytky vlasů lemující jinak holou lebku. Girardovy neklidné oči neustále těkaly z místa na místo; všechno viděl, nic neuniklo jeho pozornosti. Dupin ho měl docela rád, i když toho spolu nikdy moc nenamluvili. Možná právě proto. A Girard komisaře akceptoval od prvního dne, což nebylo právě samozřejmé, vzhledem k tomu, že pro Bretaňce byli lidé z Paříže jediní skuteční cizinci.

„Proklatě!“

Dupin si uvědomil, že si také chtěl vsadit. Gigantický jackpot v loterii, který udržoval celý národ ve stavu horečného vzrušení, ještě stále odolával. Komisař si pochopitelně vsadil i minulý týden, srdnatě vyplnil dvanáct řádků a ve dvou z nich se mu podařilo uhádnout jedno číslo.

„Už je pátek, monsieur le commissaire.“

„Já vím, já vím.“

Hned zajde do nejbližší prodejny tabáku a tisku.

„Minulý týden došly už v pátek ráno tikety, a to na všech místech.“

„Já vím.“

Dupin minulou noc špatně spal, jako ostatně každou noc už několik týdnů. A teď se snažil soustředit na to, co píší noviny. Letos v červnu obdržela severní Finistère pouze 62 procent slunečního svitu, který dostává v průměrném červnu, tedy 145 hodin. Jižní Finistère dosáhla alespoň 70 procent a sousední Morbihan dokonce 82 procent. Všechny tyto údaje obsahoval úvodník listu Ouest-France. Důkladné statistiky o počasí byly specialitou tohoto deníku. Vlastně všech bretaňských novin a vůbec všech Bretonců. Už řadu desetiletí, zněl dramatický závěr článku,nás červen neodbyl tak malým počtem hodin slunečního svitu a tak nízkými teplotami. Ale takhle to v Bretani chodí: máme tu hezké počasí – pětkrát za den. To bylo něco jako bretaňská mantra. Bretonci sami ji opakovali často, ale když jejich počasí kritizoval někdo jiný, vnímali to jako hrubou nezdvořilost. Totéž ostatně platilo – jak měl Dupin během tří let svého pobytu zde možnost zjistit – o všem „bretaňském“.

Komisaře vyděsil pronikavý tón jeho mobilu. Nenáviděl ho, pokaždé znovu. Na displeji viděl číslo Kadega, jednoho ze svých dvou inspektorů. Za půl hodiny se s ním tak jako tak uvidí na komisařství, co tedy může být tak naléhavé? Na Dupinův vkus byl Kadeg příliš úzkoprsý, nesnesitelně pracovitý a podlézavý; za tím vším se přitom skrývala jen ohavná ctižádost. Kadegovi bylo asi pětatřicet, měl podsaditou postavu a kulatý, téměř dětský obličej, poněkud odstávající uši a na hlavě velkou lysinu. A považoval se za neodolatelného. K Dupinovi ho přiřadili hned první den a komisař učinil od té doby už několik pokusů se ho zbavit. Ale i když přitom občas zašel hodně daleko, neuspěl.

Mobil znovu zadrnčel. Ten chlap si navíc rád hraje na důležitého. Potřetí. Dupin si musel přiznat, že se ho zmocňuje lehký neklid.

„Ano.“

„Pane komisaři? Jste to vy?“

„A koho byste tak na mém čísle asi čekal?“ zavrčel Dupin.

„Volal prefekt Locmariaquer, před pár minutami. Prý ho musíte zastoupit. Dnes večer, ve Výboru přátelství s kanadským Staten Stoudem.“

Kadegův nasládlý hlas byl nechutný.

„Jak jistě víte, prefekt Locmariaquer je čestným předsedou našeho výboru. Dnes večer bude oficiální delegace, která je ve Francii na týdenní návštěvě, čestným hostem na Bretonnade v Trégunc Plage. Prefekt však musel odjet v naléhavé záležitosti do Brestu a prosí vás, abyste ho zastoupil a přivítal kanadskou delegaci i jejího prvního předsedu, doktora de la Croix. Trégunc je náš terén.“

„Cože?“

Dupin neměl nejmenší potuchy, o čem Kadeg mluví.

„Staten Stoud je partnerské město našeho Concarneau, leží nedaleko Montrealu, prefekt tam má příbuzné, kteří…“

„Je tři čtvrtě na osm, Kadegu, a já zrovna snídám.“

„Pro pana prefekta je to velmi důležité, zavolal jen kvůli tomu. A musel jsem mu hned slíbit, že vás budu neprodleně informovat.“

„Informovat?“

Dupin zavěsil. Neměl nejmenší chuť zabývat se dál touhle záležitostí, ani na okamžik. Naštěstí byl příliš unavený na to, aby se skutečně rozčílil. Po pravdě řečeno prefekta Locmariaquera nesnášel. Navíc za celou tu dobu ještě nepřišel na to, jak by měl vyslovovat jeho jméno. Nutno ovšem dodat, že stejný problém měl s mnoha Bretonci, což ho pravidelně uvádělo do trapných situací. Koneckonců musel ve svém povolání s lidmi často komunikovat.

Dupin se znovu začetl do novin. Ouest-France a Télégramme byly dva velké lokální deníky, které se hrdě a někdy až kuriózním způsobem věnovaly téměř výhradně bretaňským záležitostem. Všechny národní a mezinárodní zprávy se vešly na jednu stránku; zbylých devětadvacet stran zaplnily regionální a lokální, zčásti velmi lokální zprávy. Komisař miloval oba listy. Záhy po svém „přeložení“ začal studovat bretaňskou duši; zpočátku bez velkého nadšení, postupně však se stále rostoucím zájmem. Kromě rozhovorů s lidmi to byly právě ty drobné, zdánlivě bezvýznamné historky otištěné v novinách, co mu v tomto studiu pomáhalo nejvíc. Příběhy o životě na „konci světa“, na finis terra, jak tento nejvzdálenější výběžek pevniny, divoce rozeklaný poloostrov zasahující daleko do běsnících vod Atlantiku, nazývali staří Římané.

Opět se rozezvučel telefon. Zase Kadeg. Dupin si uvědomil, že se ho i přes únavu zmocňuje vztek.

„Dnes večer nemůžu, mám moc práce, služební povinnosti, vyřiďte to Loccarm… Vyřiďte to prefektovi.“

„Vražda. Došlo k vraždě.“

Kadegův hlas byl slabý, bez jakékoli intonace.

„Cože?“

„V Pont Avenu, pane komisaři. Pierre-Louis Pennec, majitel hotelu Central, byl před několika minutami nalezen ve své restauraci – mrtvý.“

„To je vtip, Kadegu?“

„Oba kolegové z Pont Avenu už tam jedou.“

„V Pont Avenu? Pierre-Louis Pennec?“

„Jak to myslíte, pane komisaři?“

„Co ještě víte?“

„Jen to, co jsem vám právě sdělil.“

„A jde určitě o vraždu?“

„Podle všeho ano.“

„Proč?“

Dupina ta otázka zamrzela ještě dřív, než ji dokončil.

„Mohu vám tlumočit jen to, co vypověděl člověk, který to telefonicky nahlásil. Hotelový kuchař řekl policistovi, který měl službu, a ten…“

„Dobře, dobře. Ale co to má co dělat s námi? Pont Aven spadá pod Quimperlés, takže je to Dercapova záležitost.“

„Komisař Dercap je od pondělka na dovolené. Závažné případy přebíráme my. Proto taky strážník z Pont Avenu…“

„Ano, jistě… Hned vyrazím… A vyřiďte Riwalovi, aby tam taky přijel.“

„Riwal už je na cestě.“

„Dobře… To snad není pravda. Kurva práce!“

„Prosím?“

Dupin zavěsil.

„Musím jít,“ zavolal směrem k Girardovi, který na něj vrhl zvědavý pohled. Komisař položil na pult pár mincí a vyšel ven. Jeho vůz stál na velkém parkovišti na nábřeží, jen pár kroků od Amiralu.

To je absurdní, napadlo Dupina, když nasedl do auta. Dokonale absurdní. Vražda v Pont Avenu. Uprostřed léta, krátce před zahájením hlavní sezony, která – dle mínění posměváčků – rok co rok proměňovala Concarneau na muzeum pod širým nebem. Pont Aven je idylické místo. Pitoreskní, na Dupinův vkus příliš pitoreskní vesnice, kterou koncem 19. století proslavila skupina umělců na čele s Paulem Gauginem, jejím nejprominentnějším členem. Zmínku o Pont Avenu dnes člověk najde v každém turistickém průvodci po Francii a ve všech publikacích o dějinách moderního umění. Musí to být už hodně dávno, co tu naposledy došlo k vraždě. A navíc ta oběť: stařičký hoteliér, Pierre-Louis Pennec, legenda a téměř instituce, podobně jako kdysi jeho otec a pochopitelně především jeho babička Marie-Jean Pennecová, zakladatelka Centralu.

Dupinův prst neohrabaně tancoval po směšně malých tlačítkách autotelefonu; komisař ten přístroj nenáviděl.

„Kde jste, Nolwennová?“

„Právě jedu na komisařství. Před chvílí volal Kadeg a o všem mě informoval. Předpokládám, že budete chtít doktora Lafonda.“

„Ano, co nejrychleji.“

Už rok měli v Quimperu ještě jednoho soudního lékaře, jistého Ewena Savoira, nezkušeného a přitom arogantního mladého troubu. Vybaveného nejmodernějšími přístroji a dalšími technickými vymoženostmi, ale hloupého. Navíc hrozně pomalého a v řeči nesnesitelně rozvláčného. I když se nedalo tvrdit, že by Dupin měl doktora Lafonda, starého a nepřívětivého bručouna, v přílišné oblibě; občas si také vjeli do vlasů, hlavně v situacích, kdy měl netrpělivý komisař pocit, že Lafond pracuje příliš pomalu. Doktor pak nadával jako špaček – ale vždycky odvedl skvělou práci.

„Ze Savoira bych šílel.“

„Postarám se o všechno.“

Dupin tuhle větu z úst své sekretářky miloval. Nolwennová pracovala už pro dva jeho předchůdce, byla skvělá. Prostě báječná. Fantastická.

„Zrovna vyjíždím z Concarneau, za deset minut jsem na místě.“

„Pane komisaři, tohle vypadá na ošklivou věc. Nepochopitelné. Starého Penneca jsem znala osobně. Můj manžel pro něj zařizoval pár věcí, před mnoha lety.“

Dupin už měl na jazyku otázku, o jaké „věci“ šlo, ale pak si to rozmyslel. Teď měl důležitější starosti. Dodnes mu nebylo jasné, jaké povolání vlastně manžel jeho sekretářky vykonává. Zdálo se, že je neurčitým způsobem univerzální. Pro nejrůznější lidi prostě „zařizoval pár věcí“.

„Ano, bude kolem toho pořádný rozruch. Ikona Finistère. Bretagne. Francie. Mon Dieu… Ještě se ozvu.“

„To rozhodně udělejte. Já už stojím před komisařstvím.“

„Tak později.“

Dupin jel rychle – příliš rychle na tak úzké silnice. Bylo to neuvěřitelné; poprvé za uplynulých deset let si starý Dercap vzal dovolenou. Na deset dní. Jeho dcera se vdávala, a to na Réunionu, ostrově v Indickém oceánu, což i Dercap považoval za obrovskou pitomost, vzhledem k tomu, že její nastávající pocházel ze sousední vesnice vzdálené od Pont Avenu tři kilometry.

Dupin s námahou vyťukal další telefonní číslo.

„Riwale?“

„Pane komisaři?“

„Už jste na místě?“

„Ano, právě jsem dorazil.“

„Kde leží ten mrtvý?“

„Dole v restauraci.“

„Už jste tam byl?“

„Ne.“

„Nikoho nepouštějte dovnitř. Nikdo tam nepůjde, dokud nepřijedu. Ani vy ne. Kdo Penneca našel?“

„Francine Lajouxová. Zaměstnankyně podniku.“

„Co říkala?“

„Ještě jsem s ní nemluvil. Jak jsem řekl, právě jsem přijel.“

„Dobře. Hned jsem tam.“

Kaluž krve připadala komisaři Dupinovi obludně velká. Měla nepravidelný tvar, neboť se přizpůsobila drobným nerovnostem kamenné podlahy. Pierre-Louis Pennec byl vysoký muž, hubený a šlachovitý. Prošedivělé, nakrátko střižené vlasy. Hrdá postava, i ve svých jednadevadesáti letech. Tělo leželo na zádech, v podivně zkroucené poloze. Levá ruka se dotýkala podkolenní jamky, boky měl silně vykroucené, pravá ruka sahala k srdci, obličej byl děsivým způsobem znetvořený. Doširoka otevřené oči zíraly na strop. Komisař viděl několik poranění, hlavně na hrudi a krku.

„Někdo pana Penneca ošklivě zřídil. Starého muže. Kdo dokáže spáchat takovou věc?“

Riwal stál dva metry za Dupinem, nikdo jiný se v restauraci nenacházel. Z Riwalova hlasu bylo cítit zděšení. Dupin neodpověděl. Riwal měl pravdu. Komisař už pár zavražděných viděl, ale tohle byla skutečně brutální vražda.

„Sakra!“ vzdychl Dupin a prsty si nervózně prohrábl vlasy.

„Asi byl ubodán nožem. Ale zbraň jsme zatím nenašli.“

„Jen klid, Riwale. Hezky jedno po druhém.“

„Dva kolegové z Pont Avenu zajistili hotel, pane komisaři. Jednoho z nich znám, Albina Bonneca. Slouží už dlouho, velmi dobrý policista. Ten druhý se příjmením jmenuje Arzhvaelig, vlastní jméno mi uniklo. Ještě velmi mladý kolega.“

Dupin se musel v duchu usmát. Riwal sám byl totiž také velmi mladý, kolem třicítky, inspektorem se stal před dvěma roky. Byl přesný, rychlý a chytrý. I když působil trochu těžkopádným dojmem, a to jak svými pohyby, tak vyjadřováním. Někdy měl v obličeji uličnický výraz, který se Dupinovi líbil. A nepovažoval se za důležitého, další sympatická vlastnost.

„Zatím tu ještě nikdo nebyl?“

Dupin se na to ptal už potřetí, ale Riwala tím nijak nevyvedl z míry.

„Nikdo. Ale každou chvíli dorazí soudní lékař a mládenci ze zajišťování stop.“ Dupin pochopil. Riwal věděl, že si komisař rád v klidu prohlédne místo činu ještě předtím, než nastoupí všichni ostatní.

Pennec ležel v nejvzdálenějším rohu, přímo před barem. Místnost měla tvar písmene L, v delší, přední části se nacházela restaurace, v zadní bar. Z restaurace vedla krátká chodba do kuchyně, jež se nacházela v přístavbě hlavní budovy. Dveře byly zamčené.

Židličky byly u barového pultu vzorně srovnané, pouze jedna byla poněkud odsunutá. Na pultu stála sklenice a vedle ní láhev lambigu, jablečné kořalky Bretonců, na kterou byli nesmírně hrdí; stejně jako byli hrdí na všechno, co bylo bretaňské nebo to za bretaňské považovali. Ostatně i Dupinovi lambig chutnal. Sklenice byla téměř prázdná. Nikde nejmenší stopy po boji, v této části místnosti nebylo vidět nic neobvyklého, zvláštního. Zaměstnanci zjevně všechno pečlivě uklidili už předešlého večera. Totéž ostatně platilo i o restauraci. Stoly a židle vzorně srovnané, stoly prostřené, opatřené barevnými ubrusy v rustikálním stylu, podlaha čistá jako zrcadlo. Na první pohled se dalo poznat, že obě části místnosti prošly nedávno důkladnou renovací. Vše vypadalo jako nové. Dům měl i kvalitní izolaci, zvenčí sem nepronikal téměř žádný hluk. Ani z ulice, i když na ni vedla tři velká okna, ani z předsíně, která zjevně sloužila jako vstupní hala hotelu. Dupin si okna důkladně prohlédl a zjistil, že jsou bezpečně zavřená.

Svědomitý pořádek a čistota, celá ta normalita místnosti vytvářela ohromující protiklad k děsivému pohledu, který skýtala mrtvola s kaluží krve. Na bíle natřených stěnách visely obligátní kopie obrazů slavných malířů z koloniálních dob, z konce 19. století. Na ty člověk narazil i v nejmenších a nejodlehlejších kavárnách a obchůdcích. Pont Aven jimi byl prakticky vytapetován.

Dupin místností několikrát pomalu prošel, od jednoho konce k druhému a zase zpátky. Nic konkrétního nehledal a ani nenašel. Ze zadní kapsy kalhot vytáhl červený sešitek a udělal si do něj několik nesystematických poznámek.

Někdo se pokusil prudkým trhnutím otevřít dveře, které Dupin zamkl zevnitř, a když se mu to nepodařilo, hlasitě zaklepal. Dupin měl chuť to ignorovat, nicméně neprotestoval, když se na něj Riwal tázavě zahleděl, a pak šel ke dveřím a odemkl. Dveře se hlučně rozlétly a Reglas byl jedním skokem vevnitř, zatímco Kadeg úslužně hlásil: „Doktor Lafond je tu. A technici, René Reglas se svými lidmi.“

Dupin rezignovaně vzdychl. Na Reglase pokaždé zapomněl. „Úkony na místě činu“. René Reglas, největší forenzní specialista na světě. Přišel se třemi pomocníky, kteří neslyšně vklouzli do místnosti za jeho zády. Jako poslední vešel doktor Lafond a ihned zamířil k mrtvému. Po cestě téměř neslyšně zabručel na Dupina cosi jako bonjour m’sieur. Neznělo to nepřátelsky.

Reglas se rázně otočil směrem k Riwalovi a Kadegovi.

„Pánové, jestli vás mohu požádat, opusťte prosím místnost, než budeme hotovi s prací. V restauraci se teď mohou pohybovat pouze pan komisař, doktor Lafond a já se svým týmem. Můžete to prosím zajistit? Dobrý den pane komisaři, dobrý den pane doktore.“

Dupinovi dalo dost práce, aby se ovládl. Nepronesl jediné slovo. Ti dva si nikdy nebyli sympatičtí.

„Doktore Lafonde, pokud mohu požádat, buďte i vy maximálně opatrný, abyste nezanechal žádné nové stopy. Děkuji vám.“

Reglas vytáhl mohutný fotoaparát.

„Moji kolegové neprodleně začnou snímat otisky. Lagrangi, vy pojďte sem, nejdřív chci případné otisky prstů z baru, sklenice, lahve a ze všeho, co je v blízkosti mrtvoly. Systematicky.“

Lafond postavil svoji lékařskou brašnu s bohorovným klidem na nejbližší stůl, z výrazu jeho tváře se nedalo vyčíst, zda Reglase vůbec vnímá.

Dupin šel ke dveřím. Musel odtud pryč, ven. Bez jediného slova opustil místnost.

Ve vstupní hale hotelu, kde se nacházela i malá recepce, bylo o poznání rušněji. Zpráva o děsivém nálezu se už rozšířila nejen v hotelu, ale i po celé vesnici. U recepce stálo několik hostů a ozývala se odtud vzrušená debata. Lidé mluvili jeden přes druhého, překřikovali se a recepční – malá, poněkud hubená žena s krátce zastřiženými vlasy – odpovídala pevným hlasem. Snažila se všechny uklidnit.

„Ne, ne. Nedělejte si starosti. Všechno zařídíme.“

Vražda v hotelu, v němž hosté chtěli strávit nejhezčí týdny z celého roku. Dupin chápal jejich nervozitu, zároveň ale soucítil i se ženou za recepčním pultem. Právě začínala sezona a hotel byl, jak se Dupin dozvěděl od Riwala, obsazen zhruba z poloviny. Šestadvacet hostů, z toho čtyři děti, převážně cizinci. Francouzi touhle dobou ještě moc necestují. Opravdu rušné to tu začne být až za týden. Ale i když hotel nebyl plně obsazený, hosté neustále přicházeli a odcházeli, a to i ve večerních a v nočních hodinách. Kdo se rozhodl vraždit za těchto okolností, vědomě se vystavoval riziku, že si někdo něčeho všimne, že ho například někdo zahlédne, až bude odcházet z hotelu. Nebo někdo zaslechne hluk potyčky, volání o pomoc, výkřik starého muže bojujícího o život. Kromě toho se v té době docela určitě někde v hotelu ještě pohyboval personál. Vraždit v takové situaci bylo riskantní.

Riwal, který právě scházel ze schodů, vrhl na komisaře tázavý pohled.

„Už je to tak, Riwale. Místo činu teď patří profíkům.“

Riwal chtěl něco poznamenat, ale pak si to rozmyslel. Dupin už svého inspektora odnaučil ptát se, jak míní postupovat a co plánuje. To jediné mu na Riwalovi vadilo a občas k tomu ještě docházelo. Riwal chtěl pochopit Dupinovu metodu.

„Kde jsou místní policisté? Recepce musí být přeložená jinam, halu chci mít prázdnou.“

„Kadeg je vzal s sebou nahoru. Chce začít s výslechem hostů ohledně včerejšího večera.“

„Musíme zařídit, aby do hotelu a z hotelu směli chodit jen lidé, kteří tu jsou ubytovaní nebo tady pracují. Nikdo jiný. Jeden policista by měl kontrolovat vstupní prostor. Vy ale ne, ať to převezme někdo z místních. Říkáte, že Penneca našla zaměstnankyně hotelu?“

„Ano, Francine Lajouxová. Pracuje tu už přes čtyřicet let. Sedí nahoře, v malé jídelně, kde se podávají snídaně. Je tam s ní pokojská, paní Lajouxová utrpěla šok. Zavolali jsme lékaře.“

„Promluvím si s ní.“ Dupin krátce zaváhal a pak vytáhl z kapsy sešitek, do něhož si dělal poznámky.

„Teď máme devět hodin a pět minut. Kadeg mi zavolal v sedm čtyřicet sedm. Ihned poté, co ho informovali kolegové z Pont Avenu. Těm volali z hotelu krátce předtím. To znamená, že paní Lajouxová našla zavražděného někdy kolem půl osmé. Tedy před necelými dvěma hodinami. A zatím nevíme vůbec nic.“

Riwal nechápal, proč si jeho šéf dělá takové poznámky, i když bylo známou věcí, že komisař měl v tomto ohledu svůj vlastní, velmi osobitý styl.

„Pierre-Louis Pennec má syna, ten se jmenuje Loic. A taky bratra, přesněji řečeno nevlastního bratra, který žije v Toulonu. Měli bychom co nejrychleji informovat příbuzné, pane komisaři.“

„Syna? A ten žije kde?“

„Tady v Pont Avenu, dole v přístavu. S manželkou Catherine, žádné děti.“

„Hned k němu zajdu. Ale nejdřív si promluvím s paní Lajouxovou.“

Riwal věděl, že je zbytečné cokoli namítat. Znal svého šéfa, když pracoval na „opravdovém“ případu. A tohle byl opravdový případ.

„Zjistím vám přesnou adresu Loice Penneca. A telefon na jeho nevlastního bratra. Je to známý politik na jihu, André Pennec, už dvacet let v parlamentu za konzervativce.“

„Nachází se teď tady, myslím v tomhle kraji?“

„Ne. Pokud víme, tak ne.“

„Dobře. Zavolám mu později. Už žádní další rodinní příslušníci?“

„Ne.“

„Ať vás Reglas podrobně informuje, až skončí. A doktor Lafond ať mi zavolá. I když bude tvrdit, že se k ničemu nechce vyjadřovat dřív, než napíše lékařskou zprávu.“

„Dobře.“

„A taky chci mluvit s Dercapem. Ať se někdo pokusí ho sehnat po telefonu.“

Dercap znal Pont Aven jako své boty. Jeho vědomosti by mohly být užitečné. A koneckonců to byl vlastně jeho případ.

„Myslím, že se o to Bonnec už pokouší.“

„Čím se živí Pennecův syn? Pracuje tady v hotelu?“

„Ne, zřejmě ne. Kadeg ví jen to, že má nějakou malou firmu.“

„Jakou firmu?“

„Med.“

„Med?“

„Ano, miel de mer. Z úlů, které nesmějí být od břehu vzdálené víc než pětadvacet metrů. Nejlepší med na světě, říká…“

„Dobře. Co má teď prioritu, Riwale: chci vědět, co Pierre-Louis Pennec dělal během posledních dnů a týdnů. Co nejpřesněji to jde. Den po dni. Chci mít všechno do nejmenších podrobností. I běžné, všední věci. Jeho rituály, zvyklosti.“

Jeden z hostů u recepce zvýšil hlas.

„Chceme vrátit všechny peníze. Na tohle nepřistoupíme.“ Nepříjemný trpaslík, podsaditý, ušmudlaný. Manželka stojící po jeho boku se na něj oddaně dívala.

„Na místě odjíždíme, teď hned. Přesně to uděláme.“

„Myslím pane, že teď neodjedete. Nikdo neodjede.“

Vzteklý mužík se otočil k Dupinovi. Bylo zřejmé, že v příštím okamžiku začne hulákat.

„Komisař Dupin, komisařství v Concarneau. Nejdřív budete jako všichni ostatní hosté vyslechnut.“

Dupin tu větu pronesl velmi tiše, téměř ji zasyčel. Tón jeho hlasu i komisařova impozantní postava zjevně zapůsobily, protože trpaslík hned o dva kroky ustoupil.

„Inspektore Riwale,“ Dupin teď mluvil nahlas a formálně, „policisté teď pana…“ Komisař se vyzývavě zahleděl na mužíka, který rozpačitě zakoktal: „Galvani“, a pak pokračoval: „… pana Galvaniho a jeho choť vyslechnou ohledně včerejšího večera, a to důkladně. Poznamenají si personálie a provedou identifikaci.“

Dupin byl vysoký, silný, jeho ramena vrhala mohutný stín. Zlé jazyky tvrdily, že působí dojmem neomalence; nikdo u něj nepředpokládal obratnou rychlost a jemnou přesnost, jichž byl znenadání schopen. Pravda je, že jako komisař nevypadal, koneckonců nosil téměř pořád džínsy a tričko s límečkem. A rád využíval moment překvapení, který tím často vyvolal.

Pan Galvani ještě něco nesrozumitelně zamumlal a pak hledal ochranu u své manželky, která ho převyšovala nejméně o hlavu. Když se Dupin pootočil, zaregistroval vděčný úsměv zaměstnankyně hotelu, která stála za recepčním pultem. Opětoval její úsměv a pak se obrátil na Riwala, který tam stál poněkud rozpačitě.

„Rekonstruujte s Kadegem včerejší den a večer, co nejpodrobněji. Co Pennec dělal, kde byl v jaké době, kdo ho naposledy viděl živého.“

„Už na tom děláme. Poslední, kdo ho viděl, byl podle všeho kuchař.“

„Dobře. Kteří zaměstnanci jsou teď v hotelu?“

Riwal vytáhl z kapsy malý černý zápisníček. „Slečna Kannová a slečna Denoelaligová, obě velmi mladé, pokojské. Potom paní Menduová, která, pokud jsem to dobře pochopil, má být jakousi nástupkyní paní Lajouxové. Mimo jiné má na starosti snídaně. Paní Menduová stojí tady.“

Riwal kývl decentně hlavou směrem k recepci.

„Pak je tu ještě paní Lajouxová a kuchař, Edouard Glavinec. A jeho pomocník.“

Dupin si vše pečlivě zapsal.

„Kuchař? Tak brzy ráno?“

„Každý den nakupují už brzy ráno na velké tržnici v Quimperu.“

„Jak se jmenuje ten pomocník?“

Riwal chvilku listoval v zápisníku.

„Ronan Breton.“

„Breton? Jmenuje se Breton?“

„Ano.“

Dupin chtěl něco poznamenat, ale rozmyslel si to.

„A kuchař byl poslední, kdo viděl pana Penneca živého?“

„Zatím to tak vypadá.“

„Chci s ním mluvit hned, jakmile budu hotov s paní Lajouxovou. Krátce.“ Dupin zamířil ke schodům. Aniž by se otočil, zavolal: „Kde v prvním patře?“

„Hned první dveře vpravo.“

Dupin lehce zaklepal na dveře a vstoupil. Francine Lajouxová byla starší, než si ji představoval; určitě přes sedmdesát, vlasy úplně šedivé, špičatý obličej zbrázděný hlubokými vráskami. Seděla v nejvzdálenějším rohu místnosti, vedle ní pokojská, slečna Kannová, baculaté děvče malého vzrůstu, se zrzavými vlasy a hezkým obličejem, která komisaře obdarovala příjemným úsměvem, z něhož vycítil i úlevu. Madame Lajouxová jeho příchod vůbec nezaregistrovala, zdála se být duchem nepřítomná, bez hnutí tam seděla s pohledem upřeným na podlahu.

Dupin si decentně odkašlal.

„Dobrý den, madame, mé jméno je Dupin, komisař Dupin. Vyšetřuji ten případ a bylo mi řečeno, že vy jste dnes ráno našla v restauraci tělo pana Penneca.“

Madame Lajouxová měla uplakané oči, po tvářích jí stékala řasenka. Trvalo ještě několik vteřin, než zvedla hlavu a podívala se na Dupina.

„Odporná vražda, viďte, pane komisaři? Skutečně odporný zločin. Chladnokrevná vražda. Třicet sedm let jsem panu Pennecovi věrně sloužila. Ani jeden den jsem nebyla nemocná. Nanejvýš snad jednou nebo dvakrát… Není na něj hezký pohled. Ten vrah ho musel ubodat velkým nožem. Doufám, že ho dopadnete co nejdřív.“

Mluvila rychle, bez přestávek a s měnící se intonací, ale ne překotně.

„Chudák pan Pennec. Tak skvělý muž. Kdo dokáže spáchat něco takového? Všichni ho měli rádi, pane komisaři. Všichni. Každý si ho vážil, každý ho obdivoval. A pak tohle – v našem krásném Pont Avenu. Je to hrůza. Tak klidné místo. Ta kaluž krve byla tak veliká. Je to vůbec normální, pane komisaři?“

Dupin nevěděl, co by na to měl odpovědět. A na co by měl odpovědět. Unaveným pohybem vyndal z kapsy sešitek a něco si zapsal. Na chvíli zavládlo zvláštní ticho. Slečna Kannová po sešitku zvědavě pošilhávala.

„Promiňte, vím, že pro vás musí být hrozné znovu si to vybavovat, ale můžete mi popsat, jak jste mrtvolu našla? Byly dveře otevřené? Byla jste u toho sama?“

Uvědomoval si, že to není příliš soucitná reakce.

„Ano, byla jsem sama. Je to důležité? Dveře byly zavřené, ale nebyly zamčené. A jinak jsou vždycky zamčené na klíč. Pan Pennec dveře zamyká, když v noci odchází. Proto mě taky hned napadlo, že něco není v pořádku. Mohlo být tak čtvrt na osm. Přibližně. Víte, já připravuji každé ráno snídaně. Už sedmatřicet let sem přicházím pravidelně každé ráno v šest hodin. Sedmatřicet let. Přesně v šest hodin. Chyběly lžičky. Víte, když v hotelu ještě není mnoho hostí, podáváme snídani jen tady nahoře, jakmile vypukne sezona, snídá se i dole v restauraci. Chtěla jsem z restaurace přinést lžičky. Ty chybějí dost často, v tom musíme zjednat nápravu. Upozorňovala jsem na to už mnohokrát. Musím si promluvit s paní Menduovou… Nevšimla jsem si ničeho zvláštního, dole v restauraci. Dokud jsem neobjevila tu mrtvolu. Chudák pan Pennec. Víte, proč včera v noci nikdo nic neslyšel? Kvůli té slavnosti. Všude byl rámus, v celém městě; tak je to pokaždé, když se tu oslavuje. Lidé se dokáží pěkně odvázat. Do tří hodin ráno jsem nezahmouřila oko. Ano, přišla jsem sama. Když jsem začala křičet, přiběhla slečna Kannová. To ona mě odvedla sem. Je to dobrá duše, pane komisaři. Je to tak hrozné.“

„Takže jste si včera ani v posledních dnech nevšimla ničeho zvláštního? Na panu Pennecovi, tady v hotelu? Přemýšlejte o tom. Každá maličkost může být důležitá. I to, co vám třeba připadá zcela bezvýznamné.“

„Všechno bylo jako obvykle. V nejlepším pořádku. Na tom si pan Pennec dával záležet.“

„Takže nic neobvyklého.“

Paní Lajouxová rezignovaně mávla pažemi.

„Ne, vůbec nic. Mluvila jsem už se všemi ostatními. Mám na mysli zaměstnance hotelu, kteří tu dnes jsou. Nikdo si ničeho divného nepovšiml.“

„A úplně obecně – máte nějakou představu o tom, co se tu mohlo odehrát?“

„Pane komisaři!“

Ve tváři paní Lajouxové se zračilo neskrývané pobouření.

„Ptáte se, jako by tu snad docházelo k nějakým zločinným praktikám.“

Dupin už chtěl poznamenat, že na vraždu lze oprávněně pohlížet jako na zločin, ale pak si to rozmyslel. Musel se soustředit na to podstatné.

„Vy pracujete pro pana Penneca nejdéle ze všech současných zaměstnanců?“

„Ano, jistě.“

„Takže jste ho také znala ze všech nejlépe.“

„Samozřejmě. Hotel jako Central, pane komisaři, to je celoživotní úkol, přímo poslání. Pierre-Louis Pennec s oblibou říkával, že to je mandát.“

„Všimla jste si v restauraci nebo v baru něčeho nezvyklého? Myslím kromě té mrtvoly.“

„Ne. Víte, právě začíná hlavní sezona, a to tu vždycky zavládne velký shon. Mnoho věcí najednou.“

Rysy její tváře se dramaticky změnily. Teď hovořila pomalu, váhavě, stísněným hlasem. „Víte, kolují tu určité nepěkné pověsti, někteří lidé tvrdí, že jsme měli… tedy pan Pierre-Louis Pennec a já, že jsme měli poměr. Po tragické smrti jeho manželky. Nehoda na člunu. Doufám, že těmto nehorázným drbům neuvěříte, pane komisaři. Je to obludná lež. Pan Pennec by něco takového nikdy neudělal. Miloval svou ženu i po její smrti a zůstal jí věrný. Až za hrob, jak se říká… Byli jsme si blízcí, ale jen jako přátelé. Někteří lidé mají příliš bujnou fantazii.“

Dupin upadl do rozpaků.

„Ale samozřejmě, paní Lajouxová, samozřejmě.“

Nastala krátká odmlka.

„A co to bylo za nehodu?“

Dupin tou otázkou nesledoval nic konkrétního.

„Z čistého nebe, jednoho dne. Během bouřky, která je zastihla na moři, spadla paní Pennecová do vody. Zrovna se začalo stmívat. Víte, tady na plachetnicích nikdo nenosí záchrannou vestu. Vraceli se z Glénanu. Znáte to souostroví? Asi ne, jste tu přece úplně nový, jak mi řekli. Nádherné ostrovy, jako ve Středozemním moři. Někdo dokonce říká, že jako v Karibiku. Oslnivě bílé pláže.“

Dupin by rád odpověděl, že souostroví Glénan samozřejmě zná, protože tu bydlí už skoro tři roky. Ale pro Bretonce tu byl „úplně nový“ každý člověk, jehož rodina tu nežila alespoň pár generací. Komisař se s tím už dávno smířil a přestal protestovat.

„Víte, bouřka se může přihnat hrozně rychle. Hned byla zase pryč. Tak to na moři někdy chodí. Pan Pennec zůstal na moři až do rána a hledal ji. Víte, je to už dávno. Dvacet let. Bylo jí osmapadesát. Ubohý pan Pennec. Když se vrátil do přístavu, byl úplně vyčerpaný.“

Dupin se rozhodl téma dál nerozvádět.

„A vy?“ obrátil se bez přechodu na slečnu Kannovou, čímž si vysloužil rozhořčený pohled paní Lajouxové. „Všimla jste si vy něčeho neobvyklého? Dnes, včera, během posledních dnů? Jde i o maličkosti.“

Pokojskou to náhlé oslovení překvapilo. Vypadala poněkud ustrašeně.

„Já? Ne. Měla jsem moc práce.“

„Nevíte, zda po paní Lajouxové a po vás vešel do restaurace ještě někdo další?“

„Nešel, nikdo. Zamkla jsem dveře.“

Dupin si udělal poznámku.

„Velice správně. Kdy jste vy dvě viděly pana Penneca naposledy?“ Komisař se na okamžik odmlčel a pak dodal: „Myslím živého.“

„Včera jsem odcházela v půl osmé,“ odpověděla paní Lajouxová. „Pokaždé odcházím v půl osmé. Tedy aspoň posledních deset roků. Předtím jsem tu zůstávala i večer, ale na to už teď nemám sílu. Už to není jako dřív… Než jsem odešla, krátce jsme spolu mluvili, pan Pennec a já. O záležitostech, které se týkaly hotelového provozu. Byl stejný jako obvykle.“

„A vy, slečno Kannová?“

„Nevím to přesně. Včera odpoledne kolem třetí hodiny. Předtím jsem ho viděla ráno, asi v sedm, když vycházel ze svého pokoje. Požádal mě, abych u něj hned uklidila.“

„On tu má pokoj? Pan Pennec bydlel tady v hotelu?“ Slečna Kannová vrhla nejistý pohled na paní Lajouxovou, která odpověděla za ni.

„Má dům v Rue des Meunières, kousek od hotelu. A pokoj tady, ve druhém patře. V posledních letech tu přespával stále častěji. Bylo pro něj obtížné vracet se pozdě v noci domů. Vždycky tady zůstával až do konce, víte, každý večer. Nikdy neodcházel před půlnocí. Nikdy. Dohlížel na to, aby bylo všechno v pořádku. Víte, byl to velkolepý hoteliér. Stejně jako jeho otec. A jeho babička. Dlouhá tradice.“

„Proč chtěl, abyste v jeho pokoji uklidila hned?“

Slečna Kannová chvilku přemýšlela.

„Nevím,“ odpověděla pak.

„Bylo to neobvyklé?“

Opět to vypadalo, že slečna intenzivně přemýšlí.

„Nestávalo se to často.“

„Co ještě vyřizoval pan Pennec tady v hotelu osobně? Zaměstnává tu nějakého ředitele nebo někoho podobného?“

„Pane komisaři!“ V očích paní Lajouxové se zračilo zděšení.

„Pan Pennec se staral o všechno sám. Úplně o všechno. Hotel vedl od roku 1947. Nevím, zda jste s historií Centralu obeznámen – koneckonců tu jste nový. Měl byste ji znát! Tady se zrodilo moderní umění. Gauguin tu založil svoji slavnou Pont-avenskou školu…“

„Paní Lajouxová, já…“

„Babička Pierra-Louise Penneca to tady celé založila, byla duší podniku, byla vším. Velmi dobře se znala s umělci a podporovala je, jak jen mohla. Dokonce pro ně dala postavit ateliéry. Tohle všechno musíte vědět, pane komisaři. O Marie-Jeanne se dočtete v učebnicích dějepisu i knihách o moderním umění. Bez penzionu Marie-Jeanne Pennecové a hotelu Julie Guillouové hned vedle by se nic z toho nekonalo. Někteří umělci tu měli byt a stravu zadarmo, většina z nich byla stejně pořád bez peněz. A…“

Madame Lajouxová musela nabrat dech, tak velké bylo její rozhořčení.

„A dodnes je kolosální nespravedlností, že slečnu Julii vyzdvihují na úkor Marie-Jeanne Pennecové. Věděl jste to, pane komisaři?“

„Já – ne, to jsem nevěděl.“

„Musíte si přečíst knihu, která o tom vyšla. V každém případě. Hned za mostem je kiosek, kde se dá koupit. Jsou to významné věci, které nás proslavily.“

„Paní Lajouxová, já…“

„Chápu, vám teď jde o policejní vyšetřování. Samozřejmě. Ptal jste se, zda pan Pierre-Louis Pennec řídil chod hotelu sám, osobně? To byla vaše otázka. Ale samozřejmě! Třiašedesát let to tady řídil, dokážete si to představit? Bylo mu teprve osmadvacet let, když zemřel jeho otec, ten skvělý Charles Pennec, který se nedožil příliš vysokého věku. Hotel zdědil po matce, která…“

Paní Lajouxová se odmlčela a vypadalo to, že napomíná sama sebe, aby se lépe soustředila.

„Osmadvacetiletý Pierre-Louis Pennec, když k tomu došlo, neváhal vzít na svá bedra tíhu zodpovědnosti za tak významnou tradici. Převzal hotel a řídil ho celou dobu sám, až do dnešního dne.“

Francine Lajouxová smutně povzdychla.

„A já, já jsem zodpovědná za snídaně a úklid pokojů, tedy za pokojské. A taky za recepci, rezervace a všechny věci kolem toho. I když tohle teď už dělá vlastně paní Menduová. Několik posledních let. A dělá to dobře.“ Paní Lajouxová se znovu krátce odmlčela, aby nabrala dech, a potom dodala tiše, jakoby unaveným hlasem: „Ale já jsem ještě tady.“

Slečna Kannová jí přispěchala na pomoc.

„Paní Menduová převzala po paní Lajouxové její úkoly. Určitě jste ji viděl dole na recepci. Má asistentku, slečnu Denoelaligovou. Ta je odpoledne na recepci a večer obsluhuje v restauraci. Večer je na recepci zase paní Menduová, a ráno taky.“

Když pokojská domluvila, vrhla na paní Lajouxovou trochu nejistý pohled. Právem, jak se v příštím okamžiku ukázalo.

„Ale to všechno jsou podřadnější práce. Pan Pennec to celé řídil. Já…“ Její hlas zněl najednou ostře. Uprostřed věty se však zarazila, jako by se sama něčeho zalekla.

„Paní Lajouxová, je všechno v pořádku?“

Dupin si uvědomil, že to pomalu bude stačit.

„Ano, ano. Jen moje nervy; jsou trochu pocuchané.“

„Už jenom pár otázek, paní Lajouxová. Jak pan Pennec obvykle zakončoval den?“

„Jakmile se restaurace začala naplňovat, dohlížel na to, aby bylo všechno, jak má být. Důležité věci projednal s paní Lerayovou a kuchařem. Corinne Lerayová přichází až pozdě odpoledne, řídí chod restaurace. S hotelem vlastně nemá mnoho společného. Tohle jste chtěl vědět, pane komisaři?“

Dupin zjistil, že jeho diagram se jmény zaměstnanců hotelu a popisem jejich úkolů, pozice v hierarchii a pracovní doby začíná být nepřehledný.

„A pak? Myslím později, když se den chýlil ke konci?“

„Potom, když byl se vším hotov a restaurace již byla připravená pro snídaně následujícího rána, ještě stál u barového pultu. Někdy s Fraganem Delonem. Nebo s nějakým štamgastem. Nebo s kýmkoli z místních lidí. Ale většinou sám.“

Slečna Kannová zřejmě cítila potřebu výpověď své šéfové poněkud upřesnit.

„Pan Delon byl nejlepší přítel pana Penneca. Chodil sem do hotelu pravidelně, někdy na oběd, někdy odpoledne, někdy také večer.“

„Slečno Kannová! Pro třetí osoby je těžké posoudit, kdo je něčí nejlepší přítel. Jedná se o velmi soukromou záležitost.“ Paní Lajouxová vrhla na pokojskou káravý pohled, jako učitelka na žákyni, která ruší při vyučování.

„Byli to přátelé, víc o tom nemůžeme říct. Občas se také rozcházeli v názorech.“

„Byl tady pan Delon včera večer?“

„Myslím, že ne. Ale na to se musíte zeptat paní Menduové. Slečna Kannová a já tu večer nejsme.“

„A do kolika hodin zůstával pan Pennec obvykle u baru? Pil vždycky lambig?“

„Takže vám to už někdo prozradil. Ano, lambig. To je náš jablečný šnaps. Stejně dobrý jako calvados, to mi můžete věřit. Oni jen investují víc peněz do reklamy, to je jediný rozdíl. Pierre-Louis Pennec pil vždycky jen lambig z Menez Brugu, nikdy žádný jiný. K baru přicházel kolem jedenácté hodiny, každý večer. Zůstal tam tak půl hodiny. Nikdy víc. Pomůže vám to?“

Někdo zaklepal na dveře a vzápětí vstoupil do místnosti Riwal. Mluvil hekticky: „Pane komisaři, na telefonu máte Loice Penneca. On i jeho žena už to vědí.“

Dupin se chtěl zeptat, odkud se to ti dva dozvěděli; pak si ale uvědomil, že by to byla směšná otázka. Samozřejmě to už v Pont Avenu věděli všichni. A on na to měl myslet dřív.

„Povězte mu, že hned přijdu. Za chviličku jsem tam.“

Riwal se odporoučel.

„Moc vám děkuji. Oběma. Poskytly jste mi důležité informace, opravdu jste mi pomohly. Chci vás požádat ještě o něco: informujte nás bezodkladně, pokud si na cokoli vzpomenete, pokud vás ještě cokoli napadne. Už jsem vás unavoval dost dlouho, moc se za to omlouvám.“

„Chci, abyste toho vraha našel, pane komisaři.“ Tvář paní Lajouxové byla jako z kamene.

„Můžete mi zavolat v kteroukoli denní nebo noční dobu, paní Lajouxová, slečno Kannová. Určitě za vámi ještě přijdu s pár otázkami. Pravděpodobně to bude hodně brzy.“

„Jsem vám kdykoli k dispozici, pane komisaři,“ odpověděly obě jako jedněmi ústy.

Riwal stál na chodbě, hned ze dveřmi.

„Manželé Pennecovi vás očekávají v…“

„Riwale, až budou hotovi se zajišťováním stop, zajděte s paní Lajouxovou do restaurace. Ať si to tam dobře prohlédne, jestli přece jen něco nechybí nebo není jiné než obvykle. Nejlepší bude, když s ní projdete celý hotel. A zeptejte se paní Menduové, jestli tu byl včera večer Pennecův přítel Fragan Delon nebo někdo jiný. Jestli s ním někdo stál u baru, třeba jen chvilku. A promluvte si o tom také s paní Lerayovou!“

„Dobře. Mám už kompletní seznam zaměstnanců hotelu.“

„Má hotel nějaký druhý vchod?“

„Ano, dostanete se k němu přes kuchyň. Vede na dvůr, do kterého ústí také ulička za hotelem. Jsou tam těžké litinové dveře, které podle všeho nikdo nepoužívá, a jsou stále zamčené. Klíč visí na recepci.“

„Co to bylo za slavnost tady v Pont Avenu, včera večer?“

„Jenom taková lokální oslava, místní svátek Noz, víte, to je…“

„Já vím, co to je.“

Konaly se během celého léta, tyhle „tradiční bretaňské taneční slavnosti“ s lidovou hudbou, která neodpovídala Dupinovu vkusu, každý večer v jiné vesnici, včetně těch nejmenších. Nekonečný rej.

„Pane komisaři, teď byste asi opravdu měl…“

„Ještě kuchař, jen krátce.“

Riwal s něčím takovým zjevně už počítal. Rezignovaným gestem ukázal komisaři cestu. „Vzali jsme jeden z neobsazených pokojů.“

Odhodlal se k poslednímu pokusu: „Kdybyste chtěl, mohu s kuchařem promluvit já.“

„Bude to jen chvilka.“

„Edouard Glavinec toho prý stejně moc nenamluví, pane komisaři.“

Dupina toto sdělení lehce iritovalo.

„Cože?“

Pokoj byl na tak starou budovu překvapivě velký a světlý, vybavený prostým, ale hezkým nábytkem v bílé barvě. Staré dubové parkety, světlé látky. Na stolku nedaleko dveří seděl mladý muž, hubený a vysoký, který vypadal, jako by byl duchem někde jinde. Na jejich příchod nijak nezareagoval.

„Dobrý den, pane. Komisař Dupin z policejního komisariátu v Concarneau. Prý jste zavražděného viděl včera večer?“

Přátelsky vyhlížející Glavinec krátce přikývl.

„Kdy to bylo?“

„Ve tři čtvrtě na jedenáct.“

„Jste si tím časem jistý?“

Glavinec opět přikývl.

„Proč to víte tak přesně?“

„Všechno už jsem měl hotové, zbývalo jen uklidit kuchyň. A to je vždycky tak tři čtvrtě na jedenáct.“

„Kde přesně jste ho viděl?“

„Dole.“

„Přesněji?“

„Na schodech.“

„Kam šel?“

„Scházel z patra dolů.“

„A vy?“

„Chtěl jsem si zakouřit. Venku.“

„Kam měl namířeno?“

„Nemám tušení. Asi k baru, hádal bych. Tou dobou vždycky chodil k baru.“

„Mluvili jste spolu?“

„Ano.“

Kuchař toho opravdu moc nenamluvil. Rozhovor s ním byl strohý, úsečný. Dupin si nedokázal vysvětlit, odkud se v tom mládenci bralo nadšení, které v kuchyni podle všeho projevoval. Nebyl to přímo špičkový kuchař, ale komisař věděl, že restaurace hotelu má slušnou pověst. Doporučila mu ji dokonce i Nolwennová, a to už něco znamenalo.

„O co šlo?“

„Nic velkého.“

Dupinův nevěřícný pohled Glavince přiměl k tomu, aby přece jen ještě něco dodal: „Co dnes budeme dělat.“

„Jak to myslíte?“

„Co budeme vařit, denní menu a tak podobně. Každý den máme speciální menu, na to si pan Pennec potrpěl.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bretaňské poměry.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.