Copyright ©Marek Šindelka, 2014

ISBN 978-80-207-1920-1

Představení začíná

Začalo to velmi tělesně. Tepem srdce, zpocenými dlaněmi, suchem v ústech. Sedím v hedvábí, v semiši, v drobných pichlavých chloupcích, v takovém jakoby křesílku, zvedá se mi žaludek. Jakási šatna, maskérna, takové to zrcadlo, znáte to, s žárovkama dokola, kecám, žárovky tu nejsou, naštěstí, jenom ne světlo. Sedím skoro potmě. Svíjím se v novotou páchnoucím obleku, v naškrobených látkách, ve vlastní kůži, v kůži vydrhnuté doruda, v šamponem páchnoucích vlasech, v zastřižených nehtech pečlivě vyloupnutých z kožené blanky, která je pořád dokola porůstá. Proč tělo pořád něčím porůstá? Pořád o něco pečovat, to by jeden zešílel, pořád něco krmit, dávat spát, omývat, pěstit, kristepane. Tělo je jak malé dítě. Strašně nesamostatná věc. Tři minuty, dvacet pět vteřin, už to začíná. Už hraje znělka, už tleskají. To je hnus. Měli jste někdy trému? Prý pomáhá zhluboka dýchat. Zhluboka dýchám, jenže po chvíli se mi překrví mozek tak, že málem omdlím. Před očima mi začnou praskat černobílá zrnka, zrnění – znáte zrnění? Je to jak ve staré televizi: takové to šero, co se hemží mezi programy, tohle je stejné, jako by tělo naladilo špatný kanál, musí to být něco v nervech, špatná cesta, praskot, cítíte to v nose, takový elektrický smrad, jiskry v mozku, tma, začal mi brnět spodní ret, pak celá levá půlka tváře, šlehá to do rukou, do bříšek, začaly mi fosforeskovat otisky prstů. Cítíte to taky? Rozumíte mi?

„Tak ještě pro jistotu nos,“ řekla maskérka, která se právě vynořila z mžitek, rozsvítila. U stropu v trubici zacinkalo tekuté světlo, začala mi pudrovat tvář.

„Cítíte to taky?“ hlava mi brní.

„Co?“ nechápe ta bába.

„Elektřinu,“ řeknu, „brní mi jazyk, nemůžu mluvit,“ vysvětluju, ale ženská už je dávno pryč.

V ústech mám pečlivě vyčištěné zuby, opírám se o ně jazykem, dotýkám se vnitřní strany tváří. Je jazyk vnitřnost? Není? Kdo se v tom má vyznat. Všechno je suché. Tři minuty. Tleskají. Kde jsme to skončili? Jazyk! Víte, co je to jazyk? Touhle vnitřností se tvarují slova, to je něco tak odporného, rozumíte mi, slova. Proč slova vznikají v mase? Pohybem svalu. Dvě minuty padesát. Měli jste někdy trému? Prý pomáhá myslet na něco pěkného. Jenže já v sobě cítím pohyby vnitřností, především srdce, které jakoby kopulovalo s nějakým jiným orgánem. Pohyb srdce, to není nic příjemného, nemyslete si, vůbec se to nedá zastavit. Dvě minuty dvacet dva. To je konec. Je to vlastně dost ponižující věc, taková tréma, jako by vás někdo usvědčil z vlastního těla, rozumíte mi, jako by vás přistihl při špatnosti, při trapném pobývání ve vlastním těle: vyjděte ven s rukama nad hlavou! Všechno, co řeknete, bude použito proti vám – to je moc pěkná věta. Můžete mi prosím vás vysvětlit, kdo nás tohle naučil? Kdo nám sebral pohodlné pobývání v hmotě? Co bych dal za to moct se ve svém těle rozvalit jak v obýváku. Před sto miliardami let vznikl bůh, pak stvořil svět a tak dál, to je všechno vědecky dokázané. Ale kdo vymyslel duši, zůstává záhadou. Všimli jste si, že slovo duše vzniklo v mase, pohybem svalu? Měli jste někdy trému? Minuta padesát osm. Prý pomáhá soustředit se na dech. Jenže dech, když se to vezme kolem a kolem, je něco tak odporného, že to nemá obdoby. Dech vás hned usvědčí z plic. A myslet na vlastní plíce, to je opravdový děs. Není úplně zdravé to rozpínání a smršťování. Nevím, jak jste vzdělaní v biologii – já dost, čtu National Geographic – plíce jsou podle odborníků z oklahomské univerzity celé zmuchlané, mají takové jakoby záhyby, tvrdí odborníci, rozumíte mi, kdyby je někdo roztáhl, budou velké jak fotbalový stadion, a z tak ohromných ploch uvnitř mého vlastního těla se mě zmocnila už úplná závrať. Nesmíte se mi divit. Minuta čtyřicet pět. Jako každý inteligentní člověk mám sklony k neurotismu, hypochondrii a jiným preciznostem.

Už jsem se zmínil, že tu se mnou sedí žena? Přesněji dívka. Sahá na mě. Vidí, že mi není dobře, tak na mě sahá. Hladí mi hřbet dlaně a usilovně mlčí. Jako bych seděl v lánu kopřiv, přátelé. Ty doteky jsou jak nějaký plevel. Mně bude čtyřicet, jí sedmnáct a tři čtvrtě (a dva dny). Náš vztah je založen na velmi hlubokých fyzických základech. Jenže teď se to jaksi nehodí, my spolu téměř nemluvíme, a když mluvíme, nedá se to poslouchat, protože jsme zamilovaní, rozumíte mi. Jenže teď jdou city stranou. Ty doteky vás tak akorát usvědčí z vlastní kůže. Je to nesmírně trapné. Nevím, jestli jste si toho někdy všimli, ale kůže je prorostlá nervama jak vepřová kotleta. Já jsem člověk systematicky vzdělaný v biologii, a je dokázáno a experimentálně potvrzeno vědci z univerzity v Mukačevu, že v jediném člověku je tolik nervů, že kdyby se natáhly za sebou, tak by ten špagát dvaapůlkrát obtočil zeměkouli. Představte si, jaké možnosti v člověku dřímají. Zavírám oči, protože je mi zle, bořím se hlouběji a hlouběji do toho pichlavého křesla, do semiše, hlava se mi točí, jako bych se skutečně navíjel na celou planetu. Minuta třicet. Moje krásná infantka mi hladí ruku, myslím na smirkový papír, na pilku s velmi jemnými zoubky, nervy pod kůží bělostné jak špagety, potlesk sílí.

Všechno se obrací naruby, je to hrůza z druhých, rozumíte, hrůza z lidí v celé nahotě, sál plný očí, už tleskají, slyšíte? Deset tisíc očí namířených jak kulomety, biologické kulomety se zpětným chodem, vysavače obrazů. Namnoží vás v hlavách tisíců lidí, přesunou vás do jejich nervové soustavy, do jejich paměti. A paměť, jak zjistili vědci na univerzitě v Horní Plané u Mariánských lázní, to jsou všeho všudy chemikálie a elektřina. Mně se vůbec nechce do hlav, do masa a nervů svých bližních. Ani za mák se nechci stát součástí jejich fyziologických pochodů, protože jak tu tak sedím, nevidím opravdu jediný rozdíl mezi pamětí a zažíváním. Trávení obrazů, gest, společenských úkonů. Minuta dvacet tři. Sedím jak Lajka ve vesmírném modulu těsně před tím, než toho důvěřivého psíka dobří lidé navždy vystřelili do mrazivých hlubin kosmu. Jsem na tom hůř, dámy a pánové, já dobře vím, co přijde, nevěřím nikomu, nikdy už nebudu.

Můj dobrý přítel je spisovatel, jenže se mu hnusí příběhy. Díky němu jsem pochopil, co to je tréma. Tréma je hrůza z příběhu vlastního života. Zkusili jste někdy vylézt před lidi a ukazovat jim svůj život jako naolejovanou muskulaturu? Vždycky jsem měl slabost pro kulturisty: všechno je na nich přehledné. To je nesmírná úleva, vidět něčí ambice tak pěkně vyrovnané vedle sebe. Jako u řezníka. Co bych za to dal! Jsou to šťastní lidé: nemusí promluvit ani slovo, nemusí nikomu nic vysvětlovat, všichni se bezpečně orientují v hostině vstřícnosti, upřímnosti a píle, kterou jim servíruje blyštivý povrch jejich těl.

Ale můj přítel spisovatel, to je jiný případ. Tenhle inverzní kulturista, umělec, jehož ambice rostou dovnitř (ale svalstvo to není o nic menší), k tomu se člověk dostane až po letech usilovné archeologické práce. Jako každý inteligentní člověk říká spoustu věcí, kterým sám nevěří. Platí mu za to, že vypráví příběhy, jenže jemu se příběhy hnusí. Od jisté doby mu naskakuje kopřivka ze všeho, co v sobě obsahuje jakýkoliv náznak děje. Je to tak trochu podvod, protože málokdo by si na opravu výlevky povolal instalatéra, kterému se hnusí potrubí. Mému příteli to ale zatím prochází, protože se umí přetvařovat.

Minuta sedmnáct. Nevím, jestli jsem se o tom zmínil, ale jsem cosi jako moderátor. Jsem přesněji řečeno bavič. To je velice užitečné povolání, nemyslete si. Málokdo by to vydržel. Nějakých padesát minut – když nepočítáme reklamy – udržet zatnutou muskulaturu humoru. Je to skoro mystický úkon – nesmějte se – já jsem od jisté doby skoro přestal spát, denně vypiju tolik kafe, že mi začínají černat bělma, málokdo tuší, co všechno člověk přežije, na co všechno si tělo zvykne, když nemá na výběr, cvičím jógu čtyřiadvacet hodin denně, cvičím ji ale jen uvnitř, můj mozek je svinutý jak lotosový květ, jsem už velmi blízko totálnímu osvícení, když se v půl páté naprosto opilý vracím domů, oči mi září jak lampy na fotbalovém stadionu, kolem mračna hmyzu…

Minuta přesně. Nechal jsem se trochu unést. Každý nějak začínal, přátelé. Já jsem se například nějakou dobu živil jako podomní obchodník. Chodil jsem po venkově a za peníze jsem užaslým sedlákům ukazoval, jak funguje magnet. To už je strašně dávno. Můj přítel spisovatel taky začínal jako vypravěč, taky svým způsobem bavič, jenže pak se mu, jak už víte, příběhy zhnusily. Ono, řekněme si to na rovinu, každému, kdo má dnes všech pět po hromadě, se hnusí příběhy. Pořád po vás chtějí nějaké životopisy, všude posedávají celé bandy narativních narkomanů, vampýrů vzájemně zakousnutých do svých životních osudů, vám z toho ještě nikdy nebylo zle? Vyprávěj, vysvětluj, předlož nám mapu, účet času, který tvoje tělo prožilo na tomhle mizerném světě. Pohleď: tvůj život je růst, je to trvale udržitelný rozvoj, cesta ke hvězdám. Už malé a jako štoudev hloupé děti v tomhle umění drezurují, viděl jsem to na vlastní oči. Apeluji na všechny děti v prenatálním stadiu, které mě poslouchají: nevěřte nikomu. Nechoďte sem.

Kde jsme to skončili? Měli jste někdy trému? Já jsem se jí nikdy nezbavil, popravdě jsem o to nikdy neusiloval, je to jako narkotikum, nevím, jak jste zběhlí v sadomasochismu, já pouze zběžně, nicméně tohle je takový mikromasochismus, velmi rafinovaná slast z úzkosti, z ponížení, to vám asi nemusím blíže vysvětlovat. A ten konec, neumíte si představit, co se děje, když odcházíte z pódia, zkonzumovaný desítkami tisíc párů očí, rozvalený v tisících neznámých nervových soustav. Kolektivní vědomí, dámy a pánové. Koupel v univerzální mysli. Odcházím ze scény jak na chůdách, nic nevidím, neslyším, opírám se o lakované stěny, něco podepisuju, všelijak pohybuju obličejem, tvaruju ho do srozumitelných sestav, usmívám se a kdesi v ústech, jazykem a rty, těmi kousky masa, tvaruju vzduch a lidé tomu vzduchu rozumí. Nevím, jestli jste o tom slyšeli, ale člověk má silnou potřebu se množit, opakovat se, tělo teď nechme stranou, tomu rozumí kdejaký blb, mluvím teď o množení duše, není větší slast než vědomí, že se váš obraz, váš vnitřek, vaše myšlenky a slova, kopírují v myslích cizích lidí. Vím, že mi rozumíte.

Padesát dva vteřin. Pomalu vstávám, uhlazuju si klopy saka, moje infantka na mě taky něco uhlazuje. Víte, co je to tréma? Já vám to tedy prozradím: tréma je ukazovátko, které poklepává na zvíře schoulené v koutě toho hrůzostrašně vyčištěného těla. Netlačte se všichni, vysvětluje slečna učitelka, a strká dlouhým ukazovátkem do zvířete, které se pomočilo hrůzou a paralyzovaně se choulí, aby si zakrylo břicho a genitálie. Tréma je bojový syndrom. Syndrom smrti. Tréma před vámi v dálce, v černočerné tmě kinosálu, rozsvítí slovo KONEC. Nevím, kdy jste naposledy něco zabíjeli, ale vypadá to přesně tak, v posledním momentu před smrtí se tvor choulí do sebe, zpětným chodem se mění v embryo, vrací se zpátky do nicoty stejným pohybem, jakým z ní vzešel. Je to nehezká podívaná, jako by vám pod rukama probíhala evoluce, jen špatným směrem.

Došel jsem k zrcadlu, vidím svou bledou tvář, kapky potu na čele. Kdo nás tohle naučil? Kdo? Napřáhl jsem třesoucí se pěst, abych se praštil do břicha, abych se vší silou udeřil kamkoliv, kam vlastní paží dosáhnu. Ale to už mi ruku někdo chytil, do tváře ne, řekl kameraman, a už mi někdo přepudroval nos, otřel čelo. Patnáct vteřin. Naznačují mi, kývou na mě, je čas. Pojď! Jdu, dýchám, všude kolem oči, potlesk hřmí, velký třesk, reflektory, málokdo tuší, co všechno člověk přežije, na co všechno si zvykne, když nemá na výběr, můj mozek je lotosový květ, jsem blízko naprostému osvícení, jsem blízko, vědci všech univerzit světa nedávno zjistili, že železo v naší krvi pochází ze zaniklých hvězd, z pradávných výbuchů supernov, mají naprostou pravdu, přátelé, mezi námi a hvězdami existuje přímé spojení, v mých žilách koluje celý vesmír, vstupuju do oslepující záře, vstupuju do světla. Jdu k vám. Představení začíná.

Ulita

Sylvie cítila dvě věci: pohyb pětiměsíčního plodu ve svém břiše a parfém. Odložila katalog plný nadlidsky krásných lidí objímajících se na mořské pláži. Příliš mnoho tváří, vyceněných zubů, dásní. Podívala se na Martina. Seděl vedle ní, pečlivě listoval brožurou, v níž si jiní usměvaví lidé navlékali záchranné vesty a spořádaně opouštěli hořící trup letadla, potápějící se pod mořskou hladinu. V uličce stály dvě ženy v uniformách a stovce bledých tváří předváděly své smutné divadelní představení: z ošuntělých brašen vytahovaly řemínek, hadičku, kornoutek kyslíkové masky. Unaveně předpažovaly, rozpažovaly, ukazovaly na dveře. Vypadaly jako opuštěné tanečnice z klipu nějaké dávno zaniklé disco kapely. Pasažéři strnule pozorovali jejich pohyb. Někteří byli na palubě letadla poprvé, těšili se na dovolenou zakoupenou ve slevě na samém konci léta: těšili se na moře a trnuli hrůzou.

Sylvie nemyslela na gravitaci, ale na parfém, který jí v letištní hale koupil Martin jako malé překvapení. Vůně byla mohutná a těžká. Ležela Sylvii na ramenou jako trám z nějakého cizokrajného dřeva. Jako zdřevěnělá Martinova paže, z jejíhož křečovitého objetí se už nevyvlékne. Cítila dítě, které jí přes tenkou břišní stěnu kopalo do dlaně, čichala parfém, pozorovala okolí, čekala. Čekala dítě. Tím dítětem ji Martin přišpendlil do svého života jako nějaký exotický hmyz. Před půl rokem byla Sylvie rozhodnutá, že Martina opustí, chystala se na to každý den, už to skoro vyslovila, ale pak po jedné obzvlášť smutné hádce, která skončila stejně smutným milováním, zjistila, že je těhotná. Rezignovaně si navlékla prsten, který jí Martin nabídl, a z posledních sil se přesvědčila, že má toho muže vlastně ráda. Martin byl pozorný. Bál se, že Sylvii ztratí, proto byl pozorný: nosil květiny, vařil, pracoval. Daroval jí moře. Líbánky na konci sezony (cikády v keřích ještě horké z letních dnů, oceán chladne, večer vítr kácí opuštěné slunečníky, rackové). Neznělo to nakonec tak špatně.

Aby nemusela myslet, pozorovala starce, který se bál. Muž jí někoho připomínal, jako by už jej někdy viděla, ale nemohla si vzpomenout kdy a kde. Byl kostnatý, oblečený v šortkách a síťovaném nátělníku. Strašně nevyspalý. Sledoval ruce letušek, vrýval si do paměti každé gesto jejich letecké mše. Když představení skončilo, otočil se k oknu a bezmocně přihlížel zrychlující krajině. Nehýbal se, strnul, jen jeho oči – bělma prorostlá sítí krvavých žilek – kmitaly ze strany na stranu jako jehla seizmografu, zakreslující na bílý papír červenou linkou sílu zemětřesení. Na krku mu naběhla tlustá tepna, na kolenou měl položený fotoaparát s obrovským objektivem. Mimoděk stále otáčel transfokátorem, tělo objektivu vyjíždělo a zase zajíždělo zpět. Vedle muže seděla žena se zavřenýma očima a bílými klouby. Nedýchali: mysleli na svá těla uvězněná v té kapsli z lesklého vesmírného kovu. Na křivých jehlových nohách palubou letadla procházela klaustrofobie, kontrolovala bezpečnostní pásy pasažérů a zavírala zavazadlové skříňky nad jejich hlavami. Sylvie pocítila, jak ji nervozita druhých přece jen začíná infikovat, a odvrátila hlavu. Zavřela oči, cítila, jak se jí rychlost opírá o hrudní koš, mačká ji hluboko do polstrování sedadla. Zalehly jí uši, polkla. Když oči otevřela, dírou v mracích uviděla kus města. Obraz zmizel. Na okně se začal větvit mráz.

Pláž byla bílá, písek teplý, nebe modré. Strávili celý den u moře. Sylvie seděla pod slunečníkem a srkala. Brčkem chrastila v drceném ledu, napichovala pomerančovou dužninu a bylo jí vůbec velmi dobře. Pozorovala, jak se děti zakopávají do horkého písku a hrají si na mrtvé. Martin Sylvii běhal pro koktejly a ve volném čase proskakoval vlny a všelijak (trochu křečovitě) si užíval moře. Sylvie si vzpomněla na brožuru z letadla, kde byl návod, jak správně postupovat při letecké katastrofě, a na magazín vložený do stejné přihrádky, v němž byl návod, jak se správně radovat u moře. Martin se na pláži radoval ukázkově. Byla v tom stejná strojenost, s jakou se ráno rozčiloval u recepce: Sylvie seděla na svých zavazadlech u fontánky ve vstupní hale, poslouchala tlumenou hudbu z reproduktorů a pozorovala Martina, jak spořádaně zuří. Pokoušel se protestovat proti jejich rohovému pokoji, ve kterém ještě pořádně nezaschla omítka. Po příjezdu zjistili, že jsou ubytováni v křídle hotelu, které se vlastně teprve staví. Na chodbách potkávali štukatéry, tvarující na zdech palmové listy a mořské ptactvo, z pokojů se tlumeně ozývala příklepová vrtačka, všude nakysle voněl vlhký beton.

„To snad nemyslíte vážně,“ rozčiloval se Martin a dožadoval se představy, kterou si o své dovolené vytvořil. Recepční krčila rameny a anglicky vysvětlovala, že jde jen o údržbářské práce a že se nedá nic dělat. Pokoje jsou zkolaudované. Nabídla mu jinou místnost, v jiném křídle budovy, jenže v té nebyl výhled na moře a byla zde oddělená lůžka, což Martin považoval za výsměch.

„Ignoranti,“ vztekal se. Za sklem se všelijak křivilo a vlnilo poledne. Kuřáci se do klimatizované haly vraceli zpocení a rozmrzelí. Skoro podzim, a stejně takové vedro, napadlo Sylvii. Neurčitě si prohlížela malíček u nohy: vůbec jí nepřipadal pěkný, trochu přelézal přes prsteníček, nehet na něm skoro nebyl. Tenhle prst by na svém těle vůbec nepotřebovala.

„Ignoranti,“ zopakoval na důkaz svého rozhořčení Martin, ale neznělo to příliš sebejistě. Sylvie unaveně zvedla hlavu. Martin se vztekal, ale vztekal se úplně špatně. Nešlo mu to. Vypadal jako koťátko. Jako rozhněvaný potomek čehosi. Dožadoval se tou rozhněvaností pozornosti. Sylvie už si dávno všimla, že Martin vůbec neumí zacházet se svou fyziologií.

„Co se dá dělat,“ pokrčila Sylvie rameny a odvrátila pohled. Cítila, jak se v ní někde sbírá smích, ale jak se ten smích cedil na povrch přes všechny její vrstvy, očistil se od všeho a ve své čistotě sice cosi provedl se Sylviinou tváří, pohnul jí koutkem rtů – zvedl ho a na konci hned stáhl dolů, jako když člověk švihem pošle vlnu po dlouhém laně –, ale nic veselého v tom nebylo. Martin před tím nejednoznačným pohybem rtů úplně zpanikařil (koťátko).

„Jak to myslíš, co se dá dělat?“ rozhazoval rukama. „Budeme si stěžovat! Budu si stěžovat,“ poslední větu skutečně zamňoukal. Byl v koncích.

„Mně je to vcelku jedno,“ mávla Sylvie neurčitě rukou.

„Jedno,“ splaskl Martin už docela.

Sylvie už neřekla nic, protože fasáda Martinova vzteku dávno opadala z cihel zoufalství, z nichž byl jeho současný život postaven. Sylvii bylo jasné, že jeho radost i vztek jsou jenom atrakce, transparenty, s kterými mává, aby upoutal Sylviin pohled. Martin je před sebou drží jako štít, s hrůzou se po špičkách plíží k Sylvii a mňouká. Jeho radost stejně jako vztek je jen nezaschlá omítka: Martin je taky takový stále čímsi čerstvě natřený rohový pokoj, ve kterém se nikomu příliš nechce bydlet.

Sylvie seděla na pláži a byla zlá. Zpod slunečníku viděla Martina, jak skáče ve vlnách, a nemohla se ubránit odporu. Nenáviděla Martina za to, že plave. Nenáviděla jej za to, že chodí. Martin plaval, chodil, díval se na obzor, ale nic z toho neměl zapotřebí. Všechny ty zdánlivě obyčejné činnosti smrděly na metry daleko čímsi nepravým. Sylvie viděla, jak i za obyčejnou chůzí Martin trne: bál se, jestli jde správně, jestli jde tak, jak se chodit má. Jeho chůze, jeho chodící nohy, našlapující chodidla, to všechno jakoby křičelo po obecenstvu, a zároveň se obecenstva panicky děsilo. Když se večer procházeli uličkami města, když šli do kina nebo do divadla, Sylvie často pozorovala, že Martin v momentě, kdy míjeli nějaký jiný pár (nebo pěknou dívku, nebo pěkného mladého muže), pod dojmem, že je pozorován, okamžitě začal chodit špatně, začal příliš myslet na svou chůzi a ta se celá porouchala. Nikdo jiný si samozřejmě ničeho nevšiml, ale Sylvie tu křeč pozorovala bezpečně: Martin začal kývat rukama přesně proti normálnímu rytmu kroků. Aby zahnal zkažené kývání rukama, strčil ruce do kapes, ale hned si připadal celý ztuhlý a nepřirozený, našlapoval úplně blbě, příliš přesně, chtěl by ruce z kapes vyndat a zkusit je znovu rozkývat, ale už se neodvážil: všiml si Sylvie, usmál se, jenže měl orosené čelo, Sylvie se nesmála.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Mapa Anny.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.