LOSING HOPE

Copyright © 2013 by Colleen Hoover

All rights reserved.

Translation © Jana Jašová, 2014

ISBN 978-80-242-6359-5

Manželovi a synům za nekonečnou

a nesobeckou podporu

Kapitola první

Srdce mi bušilo tak, aby mi jasně naznačilo, že mám vzít roha. Les mi mockrát připomínala, že mi do toho nic není. Jenže ona nikdy nebyla ničí brácha. Nemá ponětí, jak je těžké sedět na zadku a dělat, že mi do toho nic není. Proto je ten zmetek zrovna teď číslo jedna na mém žebříčku priorit.

Vklouzl jsem rukama do zadních kapes džínů a pevně doufal, že je tam vydržím nechat. Stál jsem za pohovkou a díval se na něj. Nevím, jak dlouho mu bude trvat, než si mě všimne. Vzhledem k tomu, jak si drží tu holku na klíně, bych skoro hádal, že to chvíli potrvá. Stál jsem za ním a mejdan kolem nás pokračoval. Nikdo kolem neměl tušení, jak blízko mám k tomu, abych totálně ztratil nervy. Chtěl jsem vytáhnout mobil, abych pořídil důkazní materiál, ale cítil jsem, že to Les nemůžu udělat. Nepotřebuje žádnou vizuální pomůcku.

„Čau,“ ozval jsem se konečně, když už jsem dál mlčet nedokázal. Kdybych se musel koukat ještě chvíli, jak hněte té holce prso bez toho, aby myslel na svůj vztah s mou ségrou, asi bych mu tu pitomou ruku utrhnul.

Graysonovy rty se odlepily od jejích. Zaklonil hlavu a upřel na mě skelný pohled. Viděl jsem, jak mu docvaklo – a jak se v jeho zorničkách rozlévá strach. Došlo mu, že se tady ukázal ten poslední člověk na světě, od kterého by to čekal.

„Holdere,“ vypravil ze sebe a shodil si ji z klína. Snažil se vyhrabat na nohy, ale skoro se na nich nedokázal udržet. Prosebně se na mě zadíval a ukázal na holku, která si chvatně stahovala skoro neexistující minisukni. „To… to není tak, jak to vypadá.“

Vytáhnul jsem ruce z kapes a založil si paže na prsou. Moje pravá pěst teď byla docela blízko u něj. Musel jsem ji pevně sevřít. Věděl jsem, jak moc by se jí líbilo přistát na jeho obličeji.

Sklopil jsem oči k podlaze a nadechnul se. Pak ještě jednou. A pak znova, abych nekazil představení, protože mě vážně bavilo sledovat, jak se Grayson kroutí. Zavrtěl jsem hlavou a zvedl oči tak, abych se setkal s jeho. „Dej mi mobil.“

Kdyby mě tak nevytočil, zmatek v jeho tváři by mi asi připadal komický. Rozesmál se a pokusil se o krok ucouvnout, ale narazil do konferenčního stolku. Opřel se dlaní o jeho skleněnou desku, aby neupadl, a zase se narovnal. „Máš snad svůj podělanej mobil,“ zamumlal. Nedíval se na mě, když se snažil obejít stolek. Klidně jsem obešel gauč a postavil se mu do cesty. Natáhl jsem ruku.

„Dej mi svůj mobil, Graysone. Hned.“

Neměl jsem žádnou fyzickou výhodu, protože jsme oba asi stejně velcí. Ale rozhodně mě zvýhodňoval vztek, který se mnou cloumal, a Grayson to jasně viděl. Udělal krok dozadu. Nebylo to nejmoudřejší rozhodnutí, protože tak sám sebe zahnal přímo do rohu obýváku. Zalovil rukama v kapsách a konečně vytáhnul telefon.

„Na co ho sakra chceš?“ zavrčel. Vyškubl jsem mu ho z ruky a naše v seznamu Lesino číslo. Zatím jsem nestiskl volání, jen jsem podal telefon Graysonovi.

„Zavolej jí. Přiznej se jí, co seš za parchanta, a rozejdi se s ní.“

Grayson se podíval na telefon. Pak na mě. „Jdi do prdele!“ vyštěkl.

Zhluboka jsem se nadechl (technika uvolnění), zakroutil krkem a vysunul čelist. Když moje touha vidět jeho krev nepomíjela, chňapl jsem ho za límec košile a praštil s ním tvrdě o zeď. Krk jsem mu přišpendlil svým předloktím. Připomněl jsem si, že jestli ho zkopu do kulata dřív, než zavolá, moje nadlidská desetiminutová snaha ovládat se bude k ničemu.

Zuby jsem měl zaťaté, čelist napjatou, v hlavě mi bušil pulz. Ještě nikdy jsem k nikomu necítil prudší nenávist. To, jak hrozně moc jsem si mu hned teď přál ublížit, vyděsilo dokonce i mě.

Podíval jsem se mu tvrdě do očí, abych mu dal najevo, jak budou probíhat příští minuty. „Graysone,“ procedil jsem skrz zuby, „pokud nechceš, abych udělal to, k čemu mám sto chutí, dej si ten telefon k uchu, zavolej mou sestru a skonči to s ní. A až zavěsíš, už s ní nikdy nemluv.“ Přitiskl jsem mu předloktí ke krku ještě víc. Viděl jsem, že jeho obličej je z nedostatečného přísunu kyslíku ještě červenější než jeho košile.

„No jo,“ zavrčel a pokusil se mi vykroutit. Vydržel jsem, dokud nesklopil oči k telefonu a nestiskl zelené tlačítko volání. Teprve pak jsem odtáhl ruku a pustil mu límec. Grayson si zvednul mobil k uchu. Nepřestával mě pozorovat, zatímco jsme oba čekali, až to Les zvedne.

Věděl jsem, co to s ní udělá. Jenže ona netušila, co Grayson vyvádí za jejími zády. I když se ji na to už mockrát někdo snažil upozornit, Graysonovi se z toho vždycky nějak povedlo vyváznout a zase se jí vetřít do života.

Ale tentokrát ne. Ne, pokud do toho budu mít co mluvit. Nebudu sedět na zadku a koukat, co ségře už zase provádí.

„Ahoj,“ pozdravil ji. Pokusil se ode mě odvrátit, aby si s ní mohl promluvit, ale přirazil jsem mu rameno ke zdi. Zamrkal.

„Ne, zlato… jsem u Jaxona,“ vysoukal ze sebe nervózně. Nastala dlouhá odmlka, kdy poslouchal, co na to Les. „Já vím, co jsem říkal, ale lhal jsem. Proto volám. Hele, Les… já myslím, že oba potřebujeme trochu víc prostoru.“

Zavrtěl jsem hlavou, abych mu naznačil, že to musí být absolutní rozchod. Nešel jsem za ním kvůli tomu, aby jí dal větší prostor. Chtěl jsem po něm, aby dal mé sestře naprostou svobodu.

Protočil panenky a volnou rukou na mě mávnul, jako by mě chtěl odehnat. „Rozcházím se s tebou,“ pronesl bezvýrazně. Pak ji nechal mluvit a sám mlčel. Netvářil se, jako by ho hryzaly výčitky svědomí, což jen dokazovalo, co je to za parchanta bez srdce. Třásly se mi ruce a hruď se mi svírala, protože jsem přesně věděl, jak Les teď je. Nenáviděl jsem se za to, co jí dělám, ale Les si zaslouží něco lepšího, i když si to třeba sama nemyslí.

„Teď zavěsím,“ oznámil jí Grayson do telefonu.

Praštil jsem mu hlavou o zeď a donutil ho, aby se na mě podíval. „Omluv se jí,“ nařídil jsem mu tak tiše, aby mě Les v pozadí neslyšela. Grayson zavřel oči a povzdechl si. Pak sklonil hlavu k mobilu.

„Promiň, Lesslie. Nechtěl jsem to udělat.“ Odtáhl si telefon od ucha a prudce stiskl konec hovoru. Pak se několik vteřin díval na displej. „Tak teď seš šťastnej?“ zeptal se mě. „Když zlomils svý sestře srdce?“

Nic víc už mi neřekl. Moje pěst dvakrát narazila do jeho brady, než se skácel na zem. Protřepal jsem si ruku, ucouvnul od něj a zamířil ke dveřím z bytu. Než jsem došel k autu, v kapse mi začal bzučet mobil. Vytáhnul jsem ho. Ani jsem se nemusel dívat na číslo volajícího.

„Ahoj,“ pozdravil jsem a snažil se potlačit hněv, který se mnou cloumal, když jsem ji slyšel brečet. „Už jedu, Les. Bude to dobrý. Už jedu.“

Od Graysonova telefonátu utekl celý den, ale já se pořád cítil provinile, takže jsem jako trest přidal ke svému večernímu běhu další tři kilometry. Když jsem včera večer přišel za Les, nečekal jsem, že bude tak zničená. Došlo mi, že jsem ho možná neměl nutit, aby jí to takhle zavolal… asi se to dalo vyřešit i líp. Jenže já to prostě nedokázal nechat plavat, nemohl jsem se jen tak dívat, jak jí ten hajzl zanáší.

Nejdivnější bylo, že Les po tom rozchodu po telefonu nezuřila jen na Graysona. Spíš jako by začala nenávidět veškerou mužskou populaci. Když rázovala po svém pokoji sem tam, mluvila o chlapech jako o „hnusných parchantech“. Já seděl na její posteli a díval se, jak si vylívá vztek. Nakonec se zhroutila, svalila se na postel a brečela tak dlouho, až usnula. Natáhnul jsem se vedle ní, zíral do stropu a uvědomoval si, že mám na její bolesti svůj díl viny. Zůstal jsem v její ložnici až do rána, napůl abych se ujistil, že bude v pořádku, napůl abych jí zabránil zavolat Graysonovi, kdyby se náhodou vzbudila a v hloubi zoufalství by ji něco tak šíleného napadlo.

Byla ale silnější, než jsem čekal. Nezavolala mu ani v noci, ani během dne. Moc toho nenaspala, takže si šla před obědem ještě zdřímnout. Sem tam jsem se zastavil u jejích dveří, abych se ujistil, že mu nevolá. Ale neslyšel jsem ji. Doufal jsem, že Graysonův včerejší drsný telefonát byl přesně tou medicínou, kterou potřebovala, aby ho konečně prokoukla.

U dveří jsem se zul a vydal se do kuchyně, natočit si vodu. Byla sobota večer, normálně bych někam vyrazil s Danielem, ale napsal jsem mu esemesku, že dneska večer zůstanu doma. Les mě prosila, abych byl s ní. Nechtělo se jí nikam, aby tam náhodou nenarazila na Graysona. Má kliku, že je taková, jaká je – protože neznám moc sedmnáctiletých kluků, co by se vzdali sobotní zábavy s kámošem, aby místo toho doma sledovali romantické filmy se svou nešťastnou sestrou. Ale většina sourozenců k sobě nemá tak blízko jako my s Les. Nevím, jestli to souvisí s tím, že jsme dvojčata. Jinou sestru ani bratra nemám, takže není s čím srovnávat. Les občas soptí, že se k ní chovám až moc ochranitelsky, a možná na tom něco je, ale zatím se nehodlám změnit. Vlastně se nehodlám změnit nikdy.

Vyběhl jsem do schodů, strhnul ze sebe košili a prudce otevřel dveře do koupelny. Pustil jsem vodu, pak jsem se vydal přes chodbu k Lesiným dveřím a zabušil na ně. „Jdu se rychle osprchovat, objednáš zatím pizzu?“

Opřel jsem se o její dveře dlaní, abych si stáhnul ponožky. Pak jsem se otočil, hodil je do koupelny a znova zabušil na její dveře. „Les!“

Když neodpovídala, protočil jsem panenky. Jestli mu zrovna volá, tak mě tím pořádně naštve. Ale jestli mu volá, Grayson jí nejspíš vylíčí, jak jsem ho k tomu donutil, a pak bude naštvaná ona na mě. Otřel jsem si dlaně o šortky, otevřel dveře a přichystal se na další vzrušenou přednášku o tom, jak nemám strkat nos do jejích věcí.

Když jsem vešel dovnitř, viděl jsem ji ležet na posteli a okamžitě mě to vrátilo do toho okamžiku, kdy jsem byl ještě kluk. Do okamžiku, kdy se pro mě všechno změnilo. Všechno se mnou a se světem kolem mě. Kdy se to místo plné života a barev stalo šedivou, mrtvou pustinou. Obloha, stromy, tráva… všechny ty věci, které byly dřív krásné, připravila jediná vteřina o jejich velkolepost. Vteřina, kdy mi došlo, že to já můžu za zmizení naší kamarádky Hope.

Od té doby už jsem se nikdy na lidi nedíval stejně. Ani na přírodu. Nedíval jsem se stejně na vlastní budoucnost. Všechno, co mělo dřív smysl, význam, účel, se proměnilo v druhořadou verzi toho života, který jsem očekával. Z kdysi nespoutaného víru barev a emocí se stala rozmazaná černobílá fotka.

Jako z Lesiných očí.

Nepatřily jí. Byly otevřené a dívaly se na mě z postele z toho místa, kde ležela.

Ale nepatřily jí.

Všechna barva z nich zmizela. Ta dívka na posteli byla jen černobílá fotokopie mé sestry.

Mojí Les.

Nedokázal jsem se pohnout. Čekal jsem, až zamrká, rozesměje se, až mi dá nějak najevo, že už s tímhle ohavným vtipem, co si na mě přichystala, končí. Čekal jsem, až mi zase začne tlouct srdce, až se moje plíce znova proberou k životu. Čekal jsem, až budu moct zase ovládat vlastní tělo – protože jsem netušil, kdo nebo co ho ovládá teď. Já sakra určitě ne. Čekal jsem a čekal. Jak dlouho to Les dokáže vydržet? Jak dlouho můžou mít lidi takhle bez mrknutí otevřené oči? Jak dlouho dokážou nedýchat, dokud se jim tělo nezačne otřásat zoufalým úsilím po doušku vzduchu?

Jak dlouho tady do prdele budu takhle trčet, než se jí pokusím pomoct?

Dotkl jsem se jejích tváří, chytil ji za paži a zatřásl s jejím tělem, přitáhnul jsem si ji na klín. Z ruky jí vyklouzla prázdná lahvička od léků a kutálela se po podlaze. Odmítal jsem se tam podívat. Lesiny oči byly bez života. Nedívala se na mě a hlava se jí zvrátila dozadu pokaždé, když jsem ji zkusil narovnat.

Nepohnula se, když jsem vřískal její jméno. Ani když jsem jí vrazil dvě facky. Nereagovala, když jsem začal brečet.

Neudělala do hajzlu vůbec, vůbec nic.

Ani mi neřekla, že to bude dobrý – v tu chvíli, kdy mi z hrudi vyskočily ty ubohé zbytky toho, co tam ještě zůstalo… ve chvíli, kdy mi došlo, že ta nejlepší část ze mě umřela.

Kapitola druhá

„Podíváš se po té její růžové blůzce a širokých černých kalhotách?“ zeptala se máma. Oči měla sklopené k papírům na stole před ní. Zaměstnanec pohřebního ústavu se naklonil přes stůl a ukázal na řádek formuláře.

„Už jen pár stránek, Beth,“ ujistil ji. Máma mechanicky vyplňovala dokumenty a na nic se neptala. Snažila se ovládat, než ti lidé odejdou, ale věděl jsem, že se znova zhroutí, sotva zůstane sama. Bylo to teprve čtyřicet osm hodin a z pohledu na mámu mi bylo jasné, že to v duchu prožívá znova a znova.

Vypadá to, že člověk může umřít jen jednou. Že jen jednou může najít tělo své sestry bez známek života. Jen jednou může sledovat reakci své matky při zprávě, že její dcera je mrtvá.

Nic není dál od pravdy.

Není to jen jednou. Pořád se to opakuje.

Pokaždé, když spustím víčka, vidím Lesiny oči. Pokaždé, když se na mě máma podívá, mě vidí v tom okamžiku, kdy jsem jí říkal o Lesině smrti. Jako bych jí to říkal podruhé, potřetí. Po tisící. Pokaždé, když zadržím dech nebo mrknu nebo promluvím, znova zažívám její smrt. Nelámu si hlavu s tím, jestli mi někdy dojde, že je mrtvá. Lámu si hlavu s tím, jestli ji někdy přestanu vidět umírat.

„Deane, potřebují její oblečení,“ ozvala se máma, když si všimla, že jsem se ani nepohnul. „Běž k ní do pokoje a přines tu růžovou blůzku s dlouhým rukávem. Je to její oblíbená. Chtěla by si ji vzít.“

Ví moc dobře, že se mi k Les do ložnice nechce už nikdy vkročit, stejně jako jí. Odstrčil jsem prudce židli od stolu a zamířil ke schodům. „Les je mrtvá,“ zamumlal jsem pro sebe. „Kašle na to, co bude mít na sobě.“

Zastavil jsem se před jejími dveřmi. Věděl jsem, že když je otevřu, zase ji budu vidět mrtvou na posteli. Nebyl jsem tady od chvíle, kdy jsem ji našel. Rozhodně jsem neměl v úmyslu tam ještě někdy chodit.

Překročil jsem práh a zabouchl za sebou dveře. Pak jsem se vydal k šatně. Snažil jsem se na nic nemyslet.

Růžová blůza.

Nemysli na ni.

Dlouhé rukávy.

Nemysli na to, jak bys dal všechno na světě, aby šel vrátit sobotní večer.

Černé kalhoty.

Nemysli na to, jak příšerně se zrovna teď nenávidíš za to, žes ji zklamal.

Jenže přesně to dělám. Myslím na to a cítím bolest a vztek, zase a znova. Popadnu pár košil najednou do hrsti a strhnu je prudce z ramínek, až popadají na podlahu. Chytím se dveřního rámu, zavřu pevně víčka a poslouchám, jak se prázdná ramínka pohupují na tyči. Snažím se soustředit na to, abych tady našel ty dvě věci a vrátil se dolů, ale nemůžu se pohnout. Nemůžu si přestat přehrávat tu chvíli, kdy jsem vešel do Lesiny ložnice a našel ji.

Svezu se na kolena, dívám se na její postel a znova ji vidím mrtvou.

Posadím se na zem, opřu se zády o dveře šatny a zavřu oči. Zůstanu tam tak dlouho, než mi dojde, že tady vůbec být nechci. Otočím se a prohrabu hromadu košil na podlaze, než najdu růžovou blůzku s dlouhými rukávy. Pak sklouznu očima k ramínkám, kde visí kalhoty, a nahmátnu černé kalhoty. Hodím to na zem vedle sebe a začnu se se zvedat, ale hned si zase dřepnu zpátky, když si všimnu koženého zápisníku na spodní poličce.

Přitáhnu si ho na klín. Pak se opřu o stěnu a zírám na kožený obal. Už jsem tenhle zápisník viděl. Les ho dal asi před třemi lety táta, ale tvrdila mi, že ho nikdy nepoužila, protože věděla, že to po tátovi chtěla její terapeutka. Les terapii nenáviděla, nikdy jsem nechápal, proč ji tam mamka přiměla docházet. Chodili jsme tam nějaký čas spolu, když se naši rozvedli, jenže já se na to vykašlal, když se mi schůzky překrývaly s fotbalovým tréninkem. Připadalo mi, že mamce to nevadí, ale Les chodila dál jednou týdně… dokud to, co udělala před dvěma dny, naprosto jasně neukázalo, že celá její terapie byla k ničemu.

Zalistoval jsem zápisníkem a nepřekvapilo mě, když jsem našel jen prázdné stránky. Napadlo mě, jestli by se něco změnilo, kdyby si Les zapisovala svoje pocity a úvahy, jak po ní chtěla terapeutka?

Dost jsem o tom pochyboval. Nevím, co by Les mohlo zachránit před ní samotnou… ale pero a papír asi ne.

Vytáhnul jsem z kroužkové vazby propisku, přiložil špičku k papíru a začal jí psát dopis. Ani jsem nevěděl, proč jí píšu. Nevěděl jsem, jestli je teď na místě, kde mě může vidět, jestli vůbec někde je, ale kdyby to náhodou šlo… Chtěl jsem, aby věděla, jak mě její sobecké rozhodnutí zasáhlo. Jak mi sebrala všechnu naději. Doslova. Jak jsem bez ní úplně sám. A taky, jak hrozně, hrozně mi je to líto.

Kapitola dvě a půl

Les,

nechalas džíny na podlaze uprostřed pokoje. Vypadá to, jako by sis je zrovna svlíkla. Proč bys je nechávala ležet na zemi, kdyžs věděla, co uděláš? Tos je nemohla hodit do koše na prádlo? Nenapadlo tě, co se bude dít, až tě najdu, a že někdo ty džíny bude muset zvednout a něco s nima udělat? Já je teda sbírat nebudu. Ani ti nebudu věšet košile zpátky na ramínka.

No nic. Jsem ve tvý šatně. Na zemi. Fakt nevím, co ti zrovna teď chci říct, nebo na co se tě chci zeptat. Jasně že teď všechny ostatní zajímá jen jediná otázka: „Proč to udělala?“ Ale na to já se tě ptát nebudu ze dvou důvodů.

1) Nemůžeš mi odpovědět. Seš mrtvá.

2) Nevím, jestli mě fakt zajímá proč. Ve tvým životě nebyl pro něco takovýho žádnej dobrej důvod. Což už asi víš, pokud teď můžeš vidět mamku. Je úplně zničená.

Víš, vlastně jsem zatím neměl potuchy, co to znamená, když je člověk zničenej. Myslel jsem, že to vím – že jsme to oba zažili, když jsme ztratili Hope. Určitě to pro nás byla tragédie, ale nedá se to vůbec srovnávat s tím, jak se teď kvůli tobě cítí mamka. Ta je tak zničená, že tomu slovu dává úplně novej význam. Člověk by ho měl asi používat jen v situacích, jako je tahle. Je absurdní, že ho lidi můžou používat i pro jiný situace, než když máma přijde o dítě. Protože na celým světě si jedině ta tenhle výraz zaslouží.

Sakra, tak strašně mi chybíš. Je mi tak líto, že jsem tě zklamal. Je mi tak líto, že jsem tě nedokázal prokouknout pokaždý, kdyžs mi tvrdila, že seš v pohodě.

Tak jo, no. Proč, Les? Proč jsi to udělala?

H.

Kapitola dvě a tři čtvrtě

Les,

tak gratuluju. Seš fakt populární. Auta účastníků tvýho pohřbu zaplnily nejen celý parkoviště u krematoria, ale taky parkoviště u sousední budovy a u obou kostelů v ulici. To už je pořádná fůra aut.

Nějak jsem to vydržel, hlavně kvůli mamce. Táta vypadal skoro stejně příšerně jako ona. Celej pohřeb byl zvláštní. Říkal jsem si, jestli by lidi reagovali jinak, kdybys umřela při havárce v autě nebo při něčem obvyklejším? Kdyby ses úmyslně nepředávkovala (takhle to radši formuluje mamka), možná by se lidi nechovali tak divně. Jako by se nás báli. Jako by si mysleli, že úmyslný předávkování bude nakažlivý. Mluvili o tom, jako by s námi nebyli v jedný místnosti. Tolik postranních pohledů a šepotu a soucitu. Chtělo se mi chytit mamku za ruku, odtáhnout ji pryč, zachránit ji, aby nemusela znova prožívat tvou smrt při každým objetí a každým zaslzení a každým úsměvu.

Jasně, musel jsem myslet na to, že se lidi tak chovají, protože nám to vlastně svým způsobem vyčítají. Připadalo mi, že si říkají:

Jak mohla rodina přehlížet, že to k tomu spěje?

Copak si nevšimli příznaků?

Co je to za matku?

Co je to za bratra, když si nevšimnul, že je jeho sestra-dvojče v depresi?

Když začal obřad, všichni si nás naštěstí přestali všímat a soustředili se na promítání snímků na plátně. Byla tam spousta našich společnejch fotek. Na všech jsi vypadala tak šťastně. Taky tam byly tvoje fotky s kamarádkama, a na nich jsi taky vypadala šťastně. Tvoje fotky s mámou a tátou před rozvodem. Tvoje fotky s mámou a Brianem, když se máma znova vdala. Tvoje fotky s tátou a Pamelou, když se znova oženil.

Ale teprve ta poslední fotka mě zasáhla. Byli jsme tam my dva před naším starým domem. Ta, kterou naši fotili asi půl roku po tom, co Hope zmizela. Mělas na ruce pořád stejnej náramek, cos vyrobila pro ni a dalas jí ho ten den, kdy ji unesli. Všim jsem si před pár lety, že už ho nenosíš, ale nikdy jsem se tě nezeptal proč. Vím, žes o ní nerada mluvila.

No, takže ta fotka. Držím tě tam kolem krku a oba se smějeme do hledáčku. Je to ten úsměv, jakej máš i na všech ostatních fotkách. Musel jsem myslet na všechny ostatní fotky, který jsem s tebou viděl, a na všech se usmíváš přesně takhle. Nevybavuju si jedinou tvoji fotku, na který se mračíš. Nebo koukáš vážně. Nebo prostě nemáš žádnej výraz. Jako by ses celej život snažila něco předstírat. Nevím před kým. Možná ses bála, aby foťák trvale nezachytil, jak ti je doopravdy. Protože, upřímně – tys přece nebyla pořád šťastná. Co všechny ty noci, kdys brečela v posteli? Ty noci, cos chtěla, abych tě držel, než se vybrečíš, ale nechtělas mi říct, co se ti stalo? Nikdo, kdo se usmívá z hloubi srdce, nemůže tak bezútěšně plakat. A mně došlo, žes měla důvod, Les. Vím, že na tebe náš život a všechno, co se stalo, působily jinak než na mě. Ale jak jsem měl vědět, jak moc je to vážný, když jsi to přede mnou nikdy nedala najevo? Nikdy ses mi nesvěřila?

Možná… nenávidím to pomyšlení, ale možná jsem tě neznal. Myslel jsem, že tě znám, ale neznal jsem. Asi jsem tě vůbec neznal. Znal jsem dívku, co v noci brečela. Znal jsem dívku, co se usmívala na fotkách. Ale neznal jsem tu, ve který se tohle spojovalo. Nemám ponětí, proč předstíralas umělý úsměvy a plakala opravdový slzy. Když má kluk rád holku, zvlášť vlastní sestru, měl by vědět, co ji přiměje k úsměvu. A co ji rozbrečí.

Ale já to nevěděl. A nevím. Takže… je mi to tak líto, Les. Je mi líto, že jsem tě nechal předstírat, že seš v pohodě, když to očividně nebyla vůbec pravda.

H.

Kapitola třetí

„Beth, co kdyby sis šla lehnout?“ navrhnul Brian mamce. „Jsi vyčerpaná. Zkus se trochu prospat.“

Máma zavrtěla hlavou a dál míchala jídlo v hrnci, jako by ji můj nevlastní otec už po tolikáté nepřemlouval, aby si udělala přestávku. V lednici jsme měli tolik jídla, že by se tím dala nakrmit celá armáda, ale máma trvala na tom, že uvaří, abychom nemuseli jíst „příděly soucitu“, jak tomu říkala. Ze smažených kuřat už se mi zvedal žaludek. Zřejmě to všem těm lidem, co se u nás stavili s nějakým pokrmem, připadalo jako ideální volba. Nejedl jsem nic jiného od prvního dne po Lesině smrti… a to už byly čtyři dny.

Přešel jsem ke sporáku, vzal mámě vařečku z ruky a zamnul jí rameno levičkou, zatímco pravičkou jsem míchal. Mamka se o mě opřela a povzdychla si. Ne ulehčeně, ale jako by říkala: „Jsem zničená.“

„Prosím, sedni si na gauč. Já to dodělám,“ navrhnul jsem. Přikývla a otupěle zamířila do obývacího pokoje. Díval jsem se z kuchyně, jak si sedá a opírá se temenem o opěradlo. Brian si přisedl k ní a přitáhl si ji do náruče. Nemusel jsem napínat uši, abych věděl, že máma už zase brečí. Poznal jsem to z toho, jak se schoulila k Brianovi a chytila se jeho košile.

Odvrátil jsem se.

„Možná bys mohl na čas jít bydlet k nám, Deane,“ ozval se táta. Nakláněl se přes pult. „Na pár neděl… Třeba by ti prospělo změnit prostředí.“

Nikdo jiný mi Deane neříká. Už od osmi let jsem Holder. Jenže křestní jméno mám po tátovi, který se toho oslovování nikdy nevzdal. Vídali jsme se jen párkrát do roka, takže mi to zase tolik nevadilo.

Podíval jsem se na tátu. Pak na mamku, která se v obýváku tiskla k Brianovi. „Nemůžu, tati. Nenechám ji tady samotnou. Zvlášť teď.“

Táta se mě snažil přemluvit, abych se odstěhoval k němu do Austinu, už co se s mamkou rozvedli. Ale mně se líbilo tady. Vlastně jsem do svého rodného města i nerad jezdil. Až moc věcí mi tam připomínalo Hope.

Jenže tady mi teď asi až moc věcí bude připomínat Les.

„Moje nabídka platí pořád,“ prohodil táta. „To přece víš.“

Přikývnul jsem a vypnul hořák. „Hotovo,“ ohlásil jsem.

Brian a Pam přišli do kuchyně a všichni jsme se posadili kolem stolu. Jen máma zůstala sedět v obýváku a místo jídla tiše plakala.

Zamával jsem tátovi a Pam, když před naším domem přibrzdila Amy. Počkala, až táta vyjede, a pak zabočila na příjezdovou cestu. Přešel jsem na stranu řidiče a otevřel jí dvířka.

Nejistě se usmála a sklopila sluneční clonu, aby si pod okrajem tmavých brýlí otřela rozmazanou řasenku. Byla už tma, takže sluneční brýle musela mít z jediného důvodu: brečela.

V posledních čtyřech dnech jsem s ní skoro nemluvil, ale nemusel jsem se ani ptát, jak to zvládá. S Les byly posledních sedm let nejlepší kamarádky. Jestli se v tuhle chvíli někdo cítil jako já, tak Amy. A moc dobře jsem věděl, jak já to zrovna moc nezvládám.

„Kde máš Thomase?“ zeptal jsem se, když vystoupila.

Amy si odhrnula světlé vlasy z obličeje a upevnila si je nad čelem slunečními brýlemi. „Je doma. Musí s něčím pomáhat tátovi na zahradě.“

Nevěděl jsem, jak dlouho spolu ti dva chodí, ale rozhodně už byli dvojice, když jsme se sem s Les přistěhovali… což bylo ve čtvrté třídě. Takže to už je kus života.

„Jak je na tom tvoje máma?“ zeptala se Amy. Vzápětí omluvně zavrtěla hlavou. „Promiň, Holdere. To byla pitomá otázka. Slibovala jsem si, že nebudu jako všichni ty lidi.“

„To nejseš, fakt ne,“ ujistil jsem ji a ukázal za sebe. „Půjdeš dál?“

„Nevadilo by ti, kdybych šla do jejího pokoje? Jestli nechceš, pochopím to… já jen… má tam pár fotek, který bych si ráda vzala na památku.“

„Ne, v pohodě.“ Vzhledem k tomu, jak k sobě Amy a Les měly blízko, měla stejné právo chodit do Lesina pokoje jako já. Věděl jsem, že sestra by byla ráda, aby si její kamarádka vzala cokoli, o co bude stát.

Amy šla za mnou do schodů. Všiml jsem si, že máma už nesedí na gauči. Brian ji asi konečně přemluvil, aby si lehla. Vyprovodil jsem Amy na vrcholek schodiště, ale neměl jsem v úmyslu chodit s ní do Lesiny ložnice. Pokývl jsem bradou k sobě. „Budu tam, kdybys mě potřebovala.“

Amy se zhluboka, nervózně nadechla a chvíli podržela vzduch v plicích. „Díky,“ hlesla. Obezřetně sledovala Lesiny dveře. Udělala k nim jeden váhavý krok. Na nic jsem už nečekal a zmizel u sebe v pokoji. Zavřel jsem za sebou, posadil se na postel se zády opřenými o dřevěné čelo a přitáhl si na klín Lesin zápisník. Dneska už jsem jí psal, ale stejně jsem křečovitě popadl pero. Nic lepšího, než jí napsat znova, mě stejně nenapadalo. Nebo aspoň nebylo nic lepšího, co bych chtěl dělat, protože všechno nakonec vedlo k myšlenkám na ni.

Kapitola tři a půl

Les,

je tady Amy. U tebe v pokoji, prohledává tvoje krámy.

Zajímalo by mě, jestli nějak vytušila, na co se chystáš. Vím, že holky někdy probírají s kamarádkama věci, který neříkají nikomu jinýmu, ani svýmu dvojčeti ne. Povědělas jí někdy, jak ti doopravdy je? Naznačilas jí vůbec někdy něco? Pevně doufám, že ne, protože to by znamenalo, že se teď Amy cítí děsně provinile. A ona si nezaslouží cítit vinu za to, cos udělala ty, Les. Sedm let byla tvoje nejlepší kámoška, takže sakra doufám, žes na to myslela, než ses tak sobecky rozhodla.

Já se cítím provinile, jenže já si to zasloužím. Bratr má jinou zodpovědnost než nejlepší kamarádka. To já tě měl chránit, ne Amy. Takže ona si nemá co vyčítat.

Ale možná je právě tohle můj problém. Možná jsem strávil tolik času tím, že jsem tě chránil před Graysonem, až jsem přehlídnul, že bych tě měl chránit před tebou.

H.

* * *

Uslyšel jsem tiché zaťukání na dveře. Odložil jsem zápisník na noční stolek. Amy strčila do dveří. Posunul jsem se na kraj postele a spustil nohy na zem. Lesina nejlepší kamarádka vklouzla dovnitř, přešla k mému nočnímu stolku a položila na něj fotografie, které vedle posbírala. Přejela po vrchní dlaní. Z očí jí tekly slzy.

„Pojď sem,“ natáhnul jsem k ní ruku. Přistoupila blíž a vzala mě za ni, ale v okamžiku, kdy se naše pohledy setkaly, se úplně zhroutila. Přitáhnul jsem si ji vedle sebe na postel a objal ji. Zabořila mi obličej do hrudi a neovladatelně se rozvzlykala. Tolik se třásla a tolik brečela, že vypadala skoro zničeně… ale jak jsem říkal, tohle slovo by se mělo používat jenom pro mámy mrtvých dětí.

Pevně jsem zavřel oči a snažil se tomu nepoddat tak jako Amy, ale bylo to těžké. Držel jsem se kvůli mámě, která potřebovala, abych pro ni byl silný. Pro Amy jsem to dělat nemusel. Jestli se vážně cítí tak jako já, pak potřebuje vědět, že je tady někdo další – kdo byl stejně slepý a je teď stejně zlomený jako ona.

„Pššt,“ zabroukal jsem a pohladil ji po vlasech. Věděl jsem, že nechce, abych ji konejšil prázdnými klišé. Potřebovala někoho, kdo jí rozumí – a já byl teď možná jediný, koho zná a kdo ji opravdu chápe. Nechtěl jsem po ní, aby přestala brečet, protože jsem věděl, že to nejde. Opřel jsem se tváří o její vlasy a měl na sebe vztek, že taky brečím. Tolik jsem se to v sobě snažil dusit, ale teď už to nešlo. Dál jsem ji držel a ona mě, a byla to taková úleva, najít aspoň nějakou útěchu v tomhle osamělém zoufalství.

Když jsem poslouchal Amyiny vzlyky, vybavily se mi všechny ty noci, kdy jsem takhle poslouchal Lesin pláč. Les se mnou nechtěla mluvit ani nechtěla utěšovat. Potřebovala, abych ji držel a nechal ji brečet, i když já neměl ponětí, proč to potřebuje. Ale když jsem tady mohl být s Amy, měl jsem aspoň zčásti pocit, že jsem pro někoho důležitý, jako jsem býval pro Les. Od té doby, co Les usoudila, že už nepotřebuje nikoho, mi tenhle pocit chyběl.

„Mě to tak mrzí,“ zamumlala mi Amy do košile.

„Co tě mrzí?“

Zadržela dech a pokusila se přestat brečet, ale její úsilí spláchnul nový příval slz. „Měla jsem to poznat, Holdere. Jenže já vůbec nic netušila. Byla jsem její nejlepší kamarádka a mám pocit, že mi to všichni dávají za vinu, a… Nevím. Možná by měli. Nevím! Třeba jsem byla tak pohlcená svým vztahem s Thomasem, že mi uteklo něco, co se mi Les snažila naznačit.“

Hladil jsem ji po vlasech. Mohl bych podepsat každé její slovo. „Tak to jsme dva,“ povzdychl jsem si. Otřel jsem si oči hřbetem ruky. „Víš, snažím se přijít na to, kdy byly ty klíčový okamžiky, který by to ještě mohly změnit. Věci, který jsem jí moh říct, nebo co mohla říct ona mně. Jenže i kdybych moh vrátit čas a změnit něco v minulosti, nevím, jestli by to změnilo dnešek. Ty to taky nevíš. Les jediná ví, proč do toho šla. A taky je jediná, kdo tady s námi není, aby nám to vysvětlil.“

Amy se krátce zasmála, i když jsem nevěděl proč. Odtáhla se ode mě a vážně se mi zadívala do očí. „To má zatracenou kliku, že tady není, protože já na ni mám takovej vztek, Holdere.“ Z úst se jí vydral další vzlyk a zakryla si dlaní obličej. „Hrozně se na ni zlobím, že se mi nesvěřila, a mám pocit, že to nemůžu říct nikomu jinýmu než tobě,“ hlesla.

Odtáhl jsem jí ruku z tváře a podíval se jí do očí. Nechtěl jsem, aby si jen na vteřinu myslela, že ji za to odsuzuju. „Nic si nevyčítej, Amy, jo?“

Přikývla a smutně se usmála. Pak sklouzla pohledem k našim spojeným rukám na polštáři mezi námi. Položil jsem dlaň na její a pak ji začal hladit prsty po hřbetě ruky. Věděl jsem, jak se cítí, ona věděla, jak se cítím já, a bylo fajn mít někoho takového vedle sebe. Aspoň na chvíli.

Chtěl jsem jí poděkovat za to, že tady celá ta léta byla pro Les, jenže mi to připadalo nepatřičné, když ona sama měla přesně opačný pocit. A tak jsem mlčel. Zvedl jsem ruku a položil jí dlaň na tvář. Nevím, jestli za to mohla tíha té chvíle, nebo vděčnost, že jsem se kvůli ní zase na chvíli cítil důležitý, nebo jsem byl prostě v posledních dnech rozumově i emocionálně otupělý. Každopádně jsem o ten pocit zatím ještě nechtěl přijít. Nechal jsem se jím prostoupit, když jsem se k ní naklonil a přitiskl rty na její.

Nechtěl jsem ji políbit. Vlastně jsem sám od sebe každou vteřinu čekal, že se odtáhnu, ale neudělal jsem to. Čekal jsem, že mě odstrčí – ale neudělala to. Ve chvíli, kdy se naše rty setkaly, pootevřela pusu a vzdychla, jako by právě tohle potřebovala. Zvláštní bylo, že to ve mně probudilo ještě silnější touhu ji líbat. Líbal jsem ji a věděl jsem, že je to sestřina nejlepší kamarádka. Líbal jsem ji a věděl jsem, že má kluka. Líbal jsem ji a věděl jsem, že bych to neudělal v žádné jiné situaci než právě v téhle.

Sklouzla mi rukou po paži a vsunula prsty pod rukáv mé košile. Zlehka mě pod ní hladila. Přitáhnul jsem si ji doprostřed postele a dál ji líbal. Čím víc jsme se líbali, tím víc jako by nám docházelo, že fyzická touha je možná to jediné, co dokáže potlačit zármutek. Jako by se nás obou zmocnila netrpělivost, s níž jsme se snažili zbavit smutku. Každý dotek její ruky na kůži mě víc a víc vytahoval z mého truchlení a nořil do těch chvil s ní, takže jsem ji líbal čím dál zoufaleji, jako bych ji prosil, ať mě úplně zbaví toho, v co se teď proměnil můj život. Vklouzl jsem jí rukama pod tričko. Když jsem vzal do dlaně její ňadro, zasténala a zaťala mi nehty do předloktí. Prohnula se v zádech.

Tak jestli tohle není neverbální ano, pak už nevím.

Když mi začala netrpělivě vyhrnovat košili a já zápolil prsty se zipem jejích džínů, myslel jsem jen na dvě věci.

1. Rychle ji svléknout.

2. Thomas.

Normálně nemyslím na jiné kluky, když jsem s nějakou holkou, ale normálně taky neležím v posteli se žádnou, která chodí s jiným. Amy mi nepatří, nemám ji co líbat… ale zrovna to teď dělám. Nejsem to já, kdo by jí měl svlékat z oblečení… ale zrovna to teď dělám. Moje ruka nemá co dělat v jejích kalhotkách… ale zrovna tam teď je.

Odtáhl jsem se od ní rty, ale rukou jsem se jí dál dotýkal. Viděl jsem, jak se svíjí a tiskne si hlavu do polštáře. Dál jsem ji jednou rukou vzrušoval, zatímco druhou jsem zalovil v zásuvce nočního stolku po kondomu. Roztrhnul jsem obal zuby a celou dobu ji upřeně pozoroval. Věděl jsem, že ani jeden z nás neuvažuje jasně, jinak bychom tohle nikdy nedopustili. Aspoň jsme oba neuvažovali stejně. Aspoň jsem doufal.

Věděl jsem, že je pitomost ptát se holky na jejího přítele, když jí zbývá tak třicet vteřin do chvíle, než na něj úplně zapomene, ale musel jsem. Nechtěl jsem, aby toho litovala víc, než určitě bude. Než oba budeme.

„Amy?“ zašeptal jsem. „Co Thomas?“

Slabě zasténala a opřela se mi dlaněmi o hrudník. „Je doma,“ zamumlala. Nevypadala, že by ji zmínka o něm nějak přiměla přestat s tím, co dělá. „Musí s něčím pomáhat tátovi na zahradě.“

Rozesmálo mě, že mi přesně zopakovala to, co říkala předtím na příjezdové cestě. Překvapeně otevřela oči, nejspíš aby se podívala, čemu se v takové chvíli směju. Ale usmála se taky. Byl jsem rád, že ji tak vidím, protože už jsem měl plné zuby toho, jak všichni brečí. Slzy už mě pořádně štvaly.

A sakra – jestli se ona necítí provinile, pak já rozhodně ne. Litovat můžeme později.

Sklonil jsem se k jejím rtům ve chvíli, kdy se nadechla a hlasitě zasténala – jako na znamení, že na svého přítele úplně a dokonale zapomněla. Její pozornost patřila výhradně pohybům mé ruky. Moje pozornost patřila výhradně tomu, abych si navlékl ten pitomý kondom dřív, než si zase vzpomene.

Přilehl jsem si k ní, ponořil se do jejích rtů a do ní, využil jsem dokonale situace s vědomím, že později budu litovat. S vědomím, že už teď lituju.

Ale stejně jsem v tom pokračoval.

Oblékla se a seděla na kraji mé postele. Obouvala si boty. Já už měl na sobě džíny. Přešel jsem ke dveřím pokoje a nevěděl, co říct. Neměl jsem ponětí, jak ani proč se to stalo, a ona taky ne. Vstala a vydala se ke dveřím. Cestou kolem mého stolku sebrala Lesiny fotografie, pro které si přišla. Otevřel jsem jí dveře. Nevěděl jsem, jestli mám jít s ní, nebo ji políbit, nebo se rozloučit, nebo slíbit, že zavolám.

Co jsem to kruci udělal?

Amy vyšla do haly a zastavila se. Otočila se ke mně. Vyhnula se mi pohledem, zírala na snímky ve své ruce. „Jen jsem přišla pro fotky, jo?“ hlesla opatrně. Obličej měla stažený úzkostí. Došlo mi, že má strach, abych si nenamlouval, že to mezi námi znamená něco víc než ve skutečnosti.

Chtěl jsem ji ujistit, že nikomu nic neřeknu. Zvedl jsem jí bradu a zadíval se jí do očí. Konejšivě jsem se usmál. „Přišla sis pro fotky, to je jasný. A Thomas je doma a pomáhá tátovi na zahradě.“

Rozesmála se, pokud se tomu tak dalo říkat, a uznale se mi zadívala do očí. Nastala chvíle ticha, než se zase zasmála. „Co to kruci bylo?“ hlesla a mávla rukou k mému pokoji. „To nejsme my, Holdere. My nejsme tenhle typ lidí.“

Nejsme tenhle typ. S tím jsem souhlasil. Opřel jsem se čelem o dveře a cítil, jak mým tělem prostupuje lítost. Nechápal jsem, co to do mě vjelo, proč mě nezarazilo, že mi tahle holka ani vzdáleně nepatří. Jediné vysvětlení, které mě napadlo, bylo, že to způsobil náš zármutek. Zármutek jako přímý důsledek Lesina sobeckého rozhodnutí.

„Za to může Les,“ prohlásil jsem jen napůl žertem. „Kdyby tady byla, k ničemu by nedošlo.“

Amy se usmála. „Jo,“ potvrdila a hravě na mě mrkla. „To je ale potvora, že nás donutila chovat se tak pitomě. Že se nestydí.“

Zasmál jsem se. „Viď?“

Amy před sebou podržela snímky. „Díky za…“ Zadívala se na fotografie a na chvíli se zarazila, než se zase vrátila pohledem ke mně. „Prostě… díky, Holdere. Žes mě vyslechnul.“

Odpověděl jsem na její díky prostým přikývnutím a díval se, jak míří ke schodům. Pak jsem za sebou zavřel a vrátil se do postele, kde jsem si znova přitáhnul zápisník. Otevřel jsem ho tam, kde jsem přestal psát, když před hodinou přišla Amy.

Kapitola tři a tři čtvrtě

Les,

co se stalo s Amy, je jen tvoje vina. Aby bylo jasno.

H.

Kapitola čtvrtá

Les,

všechno nej k dvoutýdennímu výročí úmrtí. Drsný? Možná, ale nehodlám se omlouvat. V pondělí musím zase do školy a vůbec se na to netěším. Daniel mě zásobuje nejnovějšíma drbama, i když jsem mu vysvětlil, že je mi to všechno ukradený. Všichni si samozřejmě myslí, že ses zabila kvůli Graysonovi, ale já vím, že to není pravda. Jenom předstíralas, že žiješ… dávno předtím, než jsi začala chodit s Graysonem.

Pořád jsem ti ještě nepověděl o tý frašce… o tom, jak jsem přinutil Graysona, aby se s tebou rozešel. Je to dost zamotaný, ale kvůli tomu večeru všichni vykládají, že mám na tvý sebevraždě lví podíl. Daniel tvrdí, že lidi Graysona litujou a ten parchant si to užívá.

Nejlepší na tomhle drbu je, že kvůli tomu obrovskýmu břemenu viny, co mě tíží za to, jak jsem přispěl k tvý sebevraždě, mám teď údajně sám sebevražedný sklony. A když to tvrdí celá škola, něco na tom asi bude, ne?

Upřímně, mám moc nahnáno na to, abych se sám zabil. Ale nikomu to neříkej. (Ne že bys mohla, i kdybys chtěla.) Je to prostě tak. Rozklepu se jako ratlík, když si pomyslím, že nemám vůbec potuchy, co se dá čekat po tomhle životě. Co když je posmrtná existence ještě horší než ten život, ze kterýho utíkáš? Dobrovolně skočit po hlavě do neznáma, to chce pořádnou odvahu. To se ti musí nechat, Les. Máš větší kuráž než já.

Tak jo, končím. Nemám ve zvyku tolik psát. Esemesky by byly snadnější, ale ty to nikomu moc neulehčuješ, co?

Jestli uvidím v pondělí ve škole Graysona, utrhnu mu koule a pošlu ti je. Jakou máš teď adresu?

H.

* * *

Když jsem zajel na parkoviště, Daniel už na mě čekal.

„Jakej je bojovej plán?“ zeptal se, sotva jsem otevřel dvířka.

Pátral jsem v paměti, co důležitého se dneska děje, že by na to člověk potřeboval bojové plány. Nic jsem si nevybavoval.

„Plán čeho?“

„Jak přežít dnešní den, pakouši.“ Namířil dálkové zamykání na svoje auto a zacvaknul zámky. Pak se mnou vykročil ke škole. „Vím, jak hrozně se ti tam nechce, takže možná potřebujeme bojovej plán na odrážení nežádoucí pozornosti. Chceš, abych s tebou brečel a visel ti na krku, aby to lidi odradilo? I když to asi ne,“ dodal hned zamyšleně. „Spíš by je to povzbudilo, aby ti kondolovali, a je mi jasný, že z toho je ti na blití. Tak jestli chceš, budu tak super popudlivej, že si všichni budou všímat jen mě. Asi to neuslyšíš rád, ale v týhle budově už čtrnáct dní nikdo nemluví o ničem jiným než o tobě. Už toho mám plný zuby,“ prohlásil procítěně.

Nechápal jsem, že nikdo nemá žádné zajímavější téma. Ale byl jsem rád, že to štve i Daniela.

„Anebo se můžeme chovat normálně a doufat, že všichni budou mít dost rozumu a nerozebírat pořád, co se stalo Les. Ách! Ách!“ zavyl přehnaně. Pak se ke mně otočil čelem a začal jít pozpátku. „Nebo bych moh před tebou chodit jako tvůj osobní strážce, i když seš větší než já, a když se někdo zkusí přiblížit, jednu mu vypálím. Prosím! Prosím, sehraješ pro mě žalem zdrcenýho bratra, kterýho musím chránit? Prosím?!“

Zasmál jsem se. „Myslím, že se obejdeme bez bojovýho plánu.“

Daniel se zamračil, že nechci hrát s ním. „Podceňuješ potěšení, který lidem přinášejí klepy a spekulace. Prostě buď dneska zticha, a když bude potřeba něco říct, ujmu se toho. Už čtrnáct dní umírám touhou se na ty blbečky rozkřiknout.“

Oceňoval jsem jeho starost o mě, ale nečekal jsem, že by dnešní školní den měl probíhat jinak než obvykle. Už jen kvůli tomu, že lidi by se určitě cítili trapně, kdyby o tom měli začít přede mnou. Podle mě spíš nebudou vědět, jak se mnou mluvit, takže se mi budou vyhýbat. A přesně tak jsem to chtěl.

Ještě nezvonilo na první hodinu, takže všichni postávali venku. Bylo to poprvé, co jsem mířil do školní budovy bez Les. Jen ta myšlenka mě zase vrátila do její ložnice v tu chvíli, kdy jsem ji našel mrtvou. Nechtěl jsem to prožívat znova. Ne teď. Vytáhnul jsem z kapsy mobil a předstíral, že v něm něco hledám – pro případ, že by měl Daniel náhodou pravdu. Kolem nás panovalo až příliš hluboké mlčení, ale doufal jsem, že se věci brzo vrátí do normálu.

S Danielem jsme měli společnou až třetí hodinu, takže když jsme vešli do školy, mávnul na mě a zamířil opačným směrem než já. Otevřel jsem dveře třídy a v tu chvíli se uvnitř rozhostilo ticho. Všichni mlčky zírali, jak se jdu posadit do lavice.

Držel jsem v ruce mobil a předstíral, že něco píšu, ale ve skutečnosti jsem si uvědomoval všechny ty pohledy, které se na mě upíraly. Já se tak ale aspoň nemusel dívat na nikoho. A když s nikým nenavážu oční kontakt, nikdo se za mnou neodváží přijít. Možná se dneska nikdo nechová jinak než před Lesinou smrtí, jen já si to namlouvám. Ale nechtělo se mi myslet si, že si za to můžu sám. Pokud jo, tak jak dlouho to potrvá? Jak dlouho si každou vteřinu školního dne budu promítat znova její smrt a to, jak ovlivnila všechny stránky mého života?

Srovnával jsem ztrátu Les se ztrátou Hope tehdy před lety. Tehdy se mi taky pár měsíců po tom zdálo, že se všechny moje myšlenky vracejí k ní. Ráno jsem se budil a přemýšlel, kde se asi budí ona. Čistil jsem si zuby a hloubal nad tím, jestli jí ten, kdo ji unesl, koupil nový kartáček, protože s sebou si nic nevzala. Jedl jsem snídani a přemítal, jestli Hopein únosce ví, že nemá ráda pomerančový džus, a jestli jí kupují mléko, které měla ráno nejradši. Večer jsem šel do postele a díval se oknem do jejího bývalého pokojíčku, a dělal si starosti, jestli má teď u své ložnice nějaké okno.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ztracená naděje.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.