METRO 2034

Dmitry Glukhovsky

METRO 2034

KNIŽNÍ KLUB

Dmitry Glukhovsky

METRO 2034

Copyright © 2008 by Dmitry Glukhovsky

www.nibbe-wiedling.de

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2011, 2022 by Rudolf Řežábek

ISBN  978-80-242-8045-5

PROLOG

ROK 2034

Celý svět leží v troskách. Lidstvo je téměř zcela vyhubeno. Zničená města jsou kvůli radiaci neobyvatelná. Povídá se, že za jejich hranicemi se rozprostírá nekonečná vypálená pustina a lesy zmutované do podoby neprostupného porostu. Nikdo přesně neví, co se tam nachází. Civilizace zaniká a vzpomínky na bývalou velikost lidstva se postupně proplétají s pohádkami a legendami.

Je to už přes dvacet let, co vzlétlo poslední letadlo. Zrezivělé železniční koleje vedou odnikud nikam. Stavby století, které se beztak nepodařilo dokončit, se změnily v sutiny. Když radisté bůhví pokolikáté naladí frekvence, na nichž dříve vysílal New York, Paříž, Tokio a Buenos Aires, slyší stále podivné skučení.

Uplynula pouhá dvě desetiletí od doby, kdy k tomu došlo. Člověk přestal být pánem na Zemi. Stvoření zrozená radioaktivním zářením se mnohem lépe přizpůsobila životu v novém světě. Epocha člověka se chýlí ke konci.

Těch, kteří v to odmítají uvěřit, není mnoho – jen několik desítek tisíc. Nevědí, jestli se ještě někdo zachránil, nebo jsou poslední lidé na planetě. Žijí v moskevském metru, největším protileteckém krytu na světě. Je to poslední útočiště lidstva.

Onoho dne se všichni nacházeli v metru, což jim zachránilo život. Hermeticky uzavřené bezpečnostní brány stanic je chrání před zářením i strašlivými netvory na povrchu. Staré filtry čistí vzduch a vodu. Šikovné ruce sestrojily dynama vyrábějící elektrický proud. V podzemních farmách se pěstují žampiony a chovají vepři.

Centrální správa se už dávno rozpadla a stanice se změnily v trpasličí státečky. Lidé se v nich stmelují kolem idejí, náboženských systémů nebo prostě filtrů na čištění vody.

Je to svět bez zítřka. Sny, plány, naděje – pro nic takového tu není místo. Pocity byly nahrazeny pudy – a nejdůležitější je vůle přežít. Stůj co stůj.

To, co se stalo před událostmi popsanými v této knize, si přečtěte v románu Metro 2033.

KAPITOLA 1

OBRANA SEVASTOPOLSKÉ

Nevrátili se v úterý ani ve středu, a dokonce ani ve čtvrtek – v nejzazší domluvený termín. Vnější kontrolní stanoviště bylo obsazeno dnem i nocí. Kdyby strážní zaslechli sebemenší ozvěnu volání o pomoc nebo zahlédli na vlhkých tmavých stěnách tunelu matný odlesk svítilny, okamžitě by směrem k Nachimovskému prospektu vyrazil úderný oddíl.

Napětí se každou hodinou stupňovalo. Nejlepší vojáci se skvělou výbavou a speciální přípravou právě pro takové akce ani na okamžik nezamhouřili oko. Hromádka hracích karet, kterými si obvykle krátili čas mezi jednotlivými poplachy, ležela pod dvoudenním nánosem prachu v zásuvce stolu na strážnici. Poklidné rozhovory skončily – zpočátku je vystřídaly úsečné nervózní domluvy, ale teď už panovalo jen zlověstné mlčení. Každý doufal, že jako první uslyší dunivé kroky vracející se karavany. Tentokrát na tom prostě strašně moc záleželo.

Všichni obyvatelé Sevastopolské, ať pětiletý chlapec nebo stařec nad hrobem, uměli zacházet se zbraněmi. Svou stanici přeměnili v nedobytnou pevnost. Ačkoli našli útočiště za kulometnými hnízdy, ostnatým drátem, ba dokonce pancéřovými zátarasy ze svařovaných kolejnic, hrozil této zdánlivě nedotknutelné baště každým okamžikem pád. Její Achillovou patou byl nedostatek munice.

Kdyby obyvatelé jiných stanic prožívali to, čemu musela dennodenně čelit Sevastopolskaja, vůbec by se nezabývali myšlenkami na  obranu a uprchli by jako krysy ze zatopeného tunelu. Ani mocná Hanza, společenství stanic na Okružní trase, by ve vážném případě jen těžko vyslalo dodatečné bojové síly na ochranu této jediné stanice, a to kvůli neúnosným nákladům. Jistě, strategický význam Sevastopolské byl enormní, ale cena byla příliš vysoká.

I za elektřinu se draze platilo. Byla to tak vysoká cena, že Sevastopolští, kteří zbudovali jednu z největších vodních elektráren v metru, se za své dodávky proudu nechávali od Hanzy zásobovat municí, a to dokonce se ziskem. Mnozí však neplatili jen patronami, ale i zmrzačeným krátkým životem.

Spodní voda byla zároveň požehnáním i prokletím Sevastopolské. Stanici ze všech stran obklopovala voda jako proud Styxu zpráchnivělou Charonovu bárku. Přinášela nejen jí, ale nejméně třetině Okružní trasy světlo a teplo, protože roztáčela lopatky desítek vodních mlýnů. Zruční konstruktéři ze stanice je postavili podle vlastních plánů a umístili v tunelech, prohlubních a podzemních vodních tocích, prostě všude, kde to bylo pro tento účel vhodné.

Voda však zároveň nepřetržitě narušovala sloupy a pozvolna rozpouštěla cement ve spárách. Bublala velmi blízko, hned za stěnami stanice, jako by chtěla její obyvatele uspat. Byla to pouze spodní voda, která jim bránila v tom, aby přebytečné a nepoužívané úseky tras vyhodili do povětří. A právě tím tunelem se k Sevastopolské přibližovaly hordy strašidelných nestvůr připomínající nekonečnou jedovatou stonožku lezoucí do mlýnku na maso.

Obyvatelé stanice si připadali jako posádka přízračné lodě plující skutečným peklem. Nepřetržitě byli odsouzeni k tomu, aby hledali a opravovali nové průsaky, protože jejich fregata už dávno utrpěla četné trhliny. A přístav, ve kterém by našli bezpečí a klid, nebyl v dohledu.

Současně museli odrážet jeden útok za druhým, protože od Čertanovské na jihu a Nachimovského prospektu severně od jejich stanice přilézaly nestvůry větracími šachtami, vynořovaly se z kalné břečky kanalizace nebo se prostě přiřítily z ostatních tunelů. Vypadalo to, že se proti Sevastopolským spikl snad celý svět, který nelituje námahy, aby jejich domovinu vymazal z mapy metra. Oni však bránili svou stanici zuby nehty, jako by šlo o poslední útočiště v celém vesmíru.

Ačkoli byli inženýři velice šikovní a bojovníci prošli tvrdým a nemilosrdným výcvikem, bez patron, žárovek do reflektorů, antibiotik a obvazového materiálu by nedokázali stanici dlouho hájit. Jistě, dodávali proud a Hanza jim za to slušně platila. Okružní trasa však měla ještě další dodavatele a vlastní zdroje, zatímco Sevastopolští by bez zásobování zvenčí nepřežili ani měsíc. A jejich zásoba patron se teď hrozivě tenčila.

Každý týden odcházely ozbrojené karavany do stanice Serpuchovskaja, aby tam za úvěr poskytnutý od hanzovních obchodníků obstaraly vše nezbytné a hned se zase vrátily. Dokud se Země točí, podzemní proudy tečou a klenby zbudované staviteli metra drží, nic se na tom nezmění.

Tentokrát se však návrat karavany zpozdil, a to tak citelně, že to vedlo k jedinému závěru – stalo se něco nepředvídatelného, něco strašného, čemu nemohli zabránit ani po zuby ozbrojení a v bojích zakalení vojáci doprovázející výpravu, ani dlouhodobě kultivované vztahy s vedením Hanzy.

Ta záležitost by nevyvolávala takové znepokojení, kdyby alespoň fungovala komunikace. Telefonní vedení k Okružní trase se však kdesi porouchalo, spojení se už v pondělí přerušilo a jednotka, kterou poslali najít místo defektu, se vrátila bez hmatatelného výsledku.

Lampa se širokým zeleným stínítkem visela nízko nad kulatým stolem. Osvětlovala několik zažloutlých listů, na kterých byly tužkou nakreslené grafy a diagramy. Byla to slabá žárovka, nanejvýš čtyřicet wattů – ne proto, že by se muselo šetřit proudem, to opravdu nebyl v Sevastopolské problém, ale protože majitel této kanceláře nesnášel prudké světlo. Popelník přetékal zamáčknutými oharky, přičemž veškeré kuřivo bylo nekvalitní domácí výroby. Štiplavý šedomodrý kouř se líně vznášel pod nízkým stropem.

Náčelník stanice Vladimír Ivanovič Istomin si otřel čelo, zvedl ruku a podíval se svým jediným okem na hodiny – za poslední půlhodinu už popáté. Pak luskl prsty a namáhavě se zvedl. „Musíme se nějak rozhodnout. Nemůžeme déle váhat.“

Na opačné straně stolu seděl postarší, ale svalnatý muž ve vatované maskovací blůze a v obnošeném modrém baretu. Otevřel ústa, aby něco řekl, ale otřásl s ním záchvat kašle. Mrzutě přimhouřil oči a rukou rozptýlil dým. „No dobře, Vladimíre Ivanoviči,“ ozval se pak, „ještě jednou to zopakuji. Z jižního tunelu nemůžeme stáhnout nikoho. Stráže tam jsou pod obrovským tlakem a už teď se jentaktak udrží. Jen za poslední týdny tři ranění, z toho jeden těžce, a to i přes opevnění. Nepřipustím, abys jih dál oslaboval – zvláště když tam neustále musí být na hlídce v šachtách a ve spojovacím tunelu dvě trojice průzkumníků. A na severu musíme krýt záda přicházejícím karavanám, odtud nemůžeme odvolat ani duši. Je mi líto, ale musíš se po někom porozhlédnout sám.“

„Ty jsi velitel předsunutých stráží, tak laskavě hledej!“ zavrčel náčelník. „Já se zase postarám o svoje věci. Za hodinu musí jednotka vyrazit. My dva prostě myslíme v odlišných kategoriích. Nejde přece jen o naše problémy tady a teď! Co když se stalo něco neblahého?“

„A podle mě, Vladimíre Ivanoviči, děláš kolem sebe zbytečný zmatek. Máme ve výzbroji ještě dvě neotevřené bedny kalibru 5,45, což nám stačí ještě půldruhého týdne. A pak mám ještě něco doma pod matrací.“ Plukovník se usmál a obnažil velké zažloutlé zuby. „Na jednu bednu to určitě vystačí. Náš problém nejsou patrony, ale lidé.“

„A teď ti povím já, v čem je zakopaný pes. Jestli už nedostaneme žádné dodávky, budeme muset za dva týdny uzavřít brány na jih, protože bez munice tunel beztak neudržíme. To znamená, že přestaneme udržovat dvě třetiny mlýnů. První várka se porouchá do týdne. Dobře víš, jak Hanza nesnáší výpadky elektrického proudu. Když budou mít štěstí, najdou obratem ruky jiného zásobovatele. Pokud ne… Ale proč bych se zrovna já měl zajímat o proud! Už skoro pět dní panuje v tunelu hrobový klid a neukázala se žádná potvora. Co když se tam něco zřítilo? Nebo propadlo? Co když jsme teď zcela odříznuti?“

„Hlavně nepanikař. Elektrické kabely jsou v pořádku. Elektroměry běží, takže Hanza nejspíš svůj proud odebírá. O závalu bychom přece hned věděli. A kdyby to byla sabotáž, nepoškodili by telefon, ale elektrické vedení. A pokud jde o tunel, čeho se vlastně obáváš? Ani v době rozkvětu k nám nikdo nezabloudil. Vezmi si třeba Nachimovskij prospekt – bez doprovodu se tam prostě nedostaneš. Cizí obchodníci se k nám už dávno neodvažují. A banditi se už taky poučili – vždyť jsme pokaždé nechali jednoho z nich živého odejít. Takže klid.“

„Tobě se to mluví,“ zabručel Vladimír Ivanovič, nadzvedl si pásku nad prázdným očním důlkem a otřel si pot z čela.

„Dám ti tři chlapy,“ přikývl plukovník, teď už viditelně naladěný trochu smířlivěji. „Víc ani při nejlepší vůli nemůžu. A nekuř mi tady. Víš přece, že nesmím dým vdechovat, a navíc otravuješ i sám sebe! Upřímně se přiznám, že čaj by mi byl milejší…“

„Ale prosím, jak si přeješ.“ Náčelník si zamnul ruce, zvedl telefonní sluchátko a vybafl: „Tady Istomin. Čaj pro mě a plukovníka.“

„A ať se dostaví službu konající důstojník,“ požádal velitel předsunutého strážního stanoviště a sundal si baret. „Pak to hned zařídím s tou pátrací jednotkou.“

Istomin se vždy mohl pochlubit mimořádným čajem, ze stanice VDNCh, byl to prvotřídní výběr. Jen málokdo si mohl něco takového dovolit, protože na cestě z druhého konce metra do této stanice uvalila Hanza na oblíbený čaj náčelníka stanice hned třikrát clo. To ho natolik prodražilo, že by si svou slabost nikdy nemohl dovolit, kdyby se mu nepodařilo navázat výborné vztahy na stanici Dobryninskaja. Vůdci karavan vracející se z Hanzy proto měli u sebe pokaždé pohledný balíček, který Istomin zásadně přebíral osobně.

Před rokem však došlo k prvním výpadkům dodávek. Zneklidňující fámy pronikly až do Sevastopolské: VDNCh údajně postihlo nové strašlivé nebezpečí ohrožující celou oranžovou linku – nejspíš neznámí mutanti z povrchu. Jsou prý téměř neviditelní, prakticky nezranitelní a dokážou číst myšlenky. Říkalo se, že stanice padla a Hanza prý ze strachu před invazí vyhodila do vzduchu tunely na opačné straně Prospektu Mira. Ceny čaje se tehdy prudce zvýšily, po určitou dobu nebyl vůbec žádný k sehnání a Istomin si s tím už začal dělat velké starosti. Avšak o několik týdnů později se situace uklidnila a karavany zase přivážely do Sevastopolské kromě patron a žárovek i voňavý čaj. A o co jiného vlastně šlo?

Nalil veliteli čaj do porcelánového šálku s odloupnutým zlatým okrajem a na okamžik se kochal se zavřenýma očima aromatickými výpary. Pak naplnil svůj hrnek, ztěžka dosedl na židli a začal stříbrnou lžičkou zvonivě míchat, aby se rozpustil sacharin.

Muži mlčeli a zhruba minutu byl melancholický cinkot jediným zvukem v setmělé a tabákovým dýmem zahalené kanceláři. Znenadání vše přehlušilo pronikavé znění pocházející – téměř ve stejném rytmu – z tunelu: „Poplach!“

Velitel předsunutého stanoviště na svůj věk překvapivě hbitě vyskočil a vyběhl z místnosti. V dálce práskl osamocený výstřel z pušky, vzápětí se přidaly kalašnikovy – jeden, dva, tři. Těžké vojenské boty zaduněly po nástupišti a bylo slyšet mohutný plukovníkův bas, jímž – teď už z určité vzdálenosti – uděloval první rozkazy.

Istomin natáhl ruku po nablýskaném milicionářském samopalu zavěšeném u skříně, ale pak sáhl na kříž, odmítavě mávl rukou, znovu se posadil ke stolu a dopřál si ještě doušek čaje. Naproti němu se osaměle kouřilo z plukovníkova šálku, ve kterého ležel baret – návštěvník si ho tu ve spěchu zapomněl. Náčelník stanice se ušklíbl a znovu, tentokrát polohlasně, se začal s nyní nepřítomným velitelem přít. Šlo přitom pořád o totéž – nyní však používal nové argumenty, které ho předtím v zápalu hašteření nenapadly.

Na Sevastopolské koloval nejeden cynický vtip o tom, proč se sousední stanice jmenuje zrovna Čertanovskaja; slovo „čert“ v tom názvu přímo bilo do očí. Mlýny vodních elektráren se rozprostíraly poměrně daleko jejím směrem. Ačkoli byla považována za opuštěnou, nenapadlo nikoho ani ve snu, aby ji prostě obsadil a rozvíjel její potenciál, jak se to už kdysi stalo se stanicí Kachovskaja. Technické týmy, které pod vojenskou ochranou montovaly nejvzdálenější předsunuté generátory, si dávaly bedlivý pozor na to, aby je od Čertanovské vždy dělilo nejméně sto metrů. Téměř každý, kdo se musel odebrat na takovou expedici a nebyl zrovna fanatický ateista, se v duchu pokřižoval a mnozí se dokonce pro všechny případy loučili s rodinami.

Čertanovskaja byla prokletá stanice, to vycítil každý, kdo se k ní přiblížil na půl kilometru. Sevastopolští tam ve své naivitě na samém počátku poslali po zuby ozbrojené úderné jednotky, aby rozšířili oblast svého vlivu. Pokud se tyto oddíly vůbec vrátily, byly těžce zdevastované a přinejmenším z poloviny zdecimované. Někdejší vynikající bojovníci pak seděli u ohně, zajíkali se a slintali, a ačkoli je plameny olizovaly tak, že se jim škvařil oděv, neustále se třásli. Jen pracně se rozpomínali na to, co prožili – a jedno hlášení se nikdy nepodobalo druhému.

Říkalo se, že někde na opačné straně Čertanovské klesají odbočky hlavního tunelu do hlubiny a vytvářejí tam obrovský labyrint jeskyní, ve kterém se to údajně jen hemží nestvůrami. Na Sevastopolské nazývali tohle místo „Brána“ – byl to náhodně zvolený pojem, protože nikdo ze živých obyvatel stanice do této části metra nikdy nevstoupil. Vyprávěla se však jedna historka z doby, kdy trasa ještě nebyla prozkoumaná. Početná průzkumná jednotka se tehdy údajně dostala až za Čertanovskou a objevila Bránu. Pomocí vysílače – fungoval přibližně jako kabelový telefon – radista oznámil, že stojí u vchodu do úzkého koridoru vedoucího téměř svisle dolů. Dál už ze sebe nic nevypravil. Nejvyšší představitelé Sevastopolské slyšeli jen pronikavé výkřiky plné hrůzy a bolesti. Průzkumníci se kupodivu ani nepokusili střílet – nejspíš pochopili, že běžné zbraně by je neochránily. Jako poslední zmlkl velitel jednotky, bezohledný žoldák ze stanice Kitaj gorod, který svým soupeřům, jakmile je porazil, vždy uřezával malík. Nacházel se zřejmě v určité vzdálenosti od mikrofonu, který sklouzl z vysílače, protože jeho slovům bylo špatně rozumět. Když se však náčelník stanice pozorněji zaposlouchal, co muž ve smrtelném zápase zajíkavě pronáší, pochopil, že je to modlitba – jedna z těch prostých naivních modliteb, které se malé děti učí od věřících rodičů. Potom se spojení přerušilo.

Po této události byly veškeré další pokusy o průnik k Čertanovské pozastaveny. Jistě, existovaly dokonce plány opustit Sevastopolskou a stáhnout se až k Hanze. Vypadalo to však, že ta zatracená stanice tvoří hranici, kde končí nadvláda lidí v metru. Netvoři, kteří se ji snažili překonat, znamenali pro obyvatele Sevastopolské spoustu mrzutostí, ale nebyli nezranitelní a při dobře organizované obraně se daly jejich útoky snadno a téměř bez vlastních ztrát odrazit – dokud stačila munice. Některé z těch příšer bylo sice možné zastavit jen trhavými střelami nebo vysokonapěťovými pastmi, ale většinou se na tyhle útočníky, kteří sice byli velice nebezpeční, ale nenaháněli smrtelnou úzkost, vystačilo s běžnými zbraněmi. Nazývali je tu po domácku „upíři“ – jako v nějaké povídce od Gogola.

„Tamhle je ještě jeden! Nahoře, ve třetím potrubí!“

Horní reflektor se vylomil z držáků, třepotavě se na kabelu houpal jako oběšenec a oslnivě osvětloval scenérii před opevněním. Jednou se zaměřil na přikrčené postavy plížících se mutantů, vzápětí je zase schoval ve tmě a potom se v jeho ostrém svitu ukázali strážní. Všude se míhaly zrádné stíny, smršťovaly se, poté se zase rozpínaly a deformovaly v odporné grimasy, takže se nedalo poznat, jestli je to člověk, nebo netvor.

Stanoviště mělo výhodnou polohu, protože právě tady se sbíhaly dva tunely. Krátce před apokalypsou tu Metrostroj začal s rozsáhlými opravami, které však nebyly nikdy dokončeny. Sevastopolští vybudovali na tomhle strategickém uzlu pevnost – dvě kulometná stanoviště, půldruhého metru silné ochranné valy z pytlů s pískem, pancéřové zábrany, závory na kolejích, pasti s vysokonapěťovými výboji poblíž i dále od základny a důkladně promyšlený systém včasného varování. Jakmile se však – jako dnes – mutanti objevili ve vlnách, zdálo se, že i tenhle obranný komplex zakolísal.

Kulometčík si pro sebe monotónně prozpěvoval beze slov. Z nozder vyfukoval krvavé bubliny a udiveně hleděl na vlhké a leskle červené dlaně. Vzduch kolem jeho pečeněgu se tetelil žárem, ale najednou se ten zatracený krám zasekl. Střelec krátce zachrochtal, opřel se o rameno svého souseda, statného bojovníka s uzavřenou titanovou helmou, a zmlkl. V následující chvíli se rozlehl jekot pronikající až do morku kostí. Bestie zaútočily.

Muž v helmě odsunul zakrváceného kulometčíka stranou, vstal, zvedl kalašnikov a vypálil dlouhou salvu. Odporné šlachovité zvíře v matně šedé kůži už stačilo skočit, roztáhnout sukovité přední pracky a teď se na létajících blanách snášelo shora. Netvoři se pohybovali nepředstavitelně rychle a váhavci neměli sebemenší šanci. Proto byli službou na tomhle stanovišti pověřováni jen nejobratnější a nejrychlejší muži.

Olověné krupobití rázně ukončilo vřeštění, ale mrtvý netvor ještě kousek popoletěl. Vzápětí narazilo stopadesátikilové tělo na pytle s pískem a zvířilo hustý oblak prachu.

„To bysme měli.“

Zdánlivě nekonečný útok kreatur, který začal před několika minutami z velkého odřezaného potrubí na stropě tunelu, zřejmě opravdu pominul. Strážní opatrně opouštěli své úkryty.

„Pošlete sem nosítka! Doktora! Rychle, odneste ho na stanici!“

Obr, který usmrtil poslední zvíře, si připevnil na samopal bajonet a beze spěchu se blížil k mrtvým a zraněným nestvůrám ležícím v bojové zóně. Pokaždé přišlápl těžkou botou zvířecí tlamu s vyceněnými zuby k zemi a krátce a cíleně mu zabodl bajonet do oka. Pak se unaveně opřel o pytle s pískem, pohlédl do tunelu, nadzvedl konečně hledí helmice a dopřál si doušek z polní lahve.

Když bylo po všem, dorazila posila ze stanice. I velitel předsunutého stanoviště se konečně přibelhal. Měl rozepnutou maskovací blůzu, těžce supěl a proklínal své rozmanité choroby.

„Kde teď seženu tři chlapy? To si je mám vyříznout z vlastního masa?“

„Co tím myslíte, Denisi Michajloviči?“ zeptal se jeden ze strážných.

„Istomin chce, abysme hned vyslali průzkumný oddíl k Serpuchovské. Div se nepodělá kvůli karavaně. Ale kde mám schrastit tři lidi? Zrovna teď…“

„Ještě pořád nic nového?“ zeptal se muž s polní lahví, aniž se otočil.

„Nic,“ potvrdil starý voják. „Ale ono ještě neuteklo moc času. Co je asi nebezpečnější? Jestli nyní oslavíme naše pozice na jihu, nenajde se tam možná už za týden nikdo, kdo by tu karavanu přijal!“

Jeho protějšek mlčky zavrtěl hlavou. Nepohnul se ani tehdy, když velitel konečně přestal vrčet a zeptal se strážných, jestli by se někdo chtěl do téhle tříčlenné průzkumné jednotky přihlásit.

Dobrovolníků se našlo dost. Mnozí strážní měli věčného posedávání na stanici plné zuby a neuměli si prostě představit, že by mohlo být něco nebezpečnějšího než obrana jižního tunelu.

Ze šesti lidí, kteří projevili ochotu, si plukovník vybral ty, které mohl podle svého nejlepšího svědomí nejspíš postrádat. Byla to rozumná myšlenka – nikdo z těch tří se už nikdy na stanici nevrátil.

Od odchodu dobrovolníků uplynuly tři dny. Veliteli se zdálo, že si lidé za jeho zády šuškají a vrhají na něho kradmé pohledy. Dokonce i velmi zaujaté rozhovory rázem zmlkly, jakmile se přiblížil, a v napjatém mlčení, které vzápětí následovalo, měl pocit, že slyší nevyslovenou výzvu: Vysvětli nám to, ospravedlň se.

Přitom dělal jen svou práci – staral se o bezpečnost předsunutých strážních stanovišť na Sevastopolské. Byl dobrý taktik, nikoli však stratég. Beztak měl příliš málo vojáků. Kdo mu dal právo je tak přetěžovat tím, že je posílá na nějaké pochybné, ne-li rovnou zcela nesmyslné výpravy?

Před třemi dny byl o tom ještě bezvýhradně přesvědčený. Nyní ho však každý ustrašený, nesouhlasný a pochybovačný pohled připravoval o původní jistotu, a proto váhal. Lehce ozbrojený průzkumný tým nepotřebuje na celou cestu z Hanzy a zpět ani den – i když se zohlední možné půtky a zdržení na hranicích nezávislých stanic. To znamená…

Velitel rozkázal nikoho nevpouštět, zavřel se ve své malé kanceláři, zabořil rozpálené čelo do rukou a začal si pro sebe mumlat. Snad posté procházel všechny možnosti. Co se stalo s obchodníky? A kde se zdržela průzkumná jednotka?

Na Sevastopolské neměli strach z lidí – nanejvýš snad z armády Hanzy. Špatná pověst této stanice, přehnaná vyprávění několika očitých svědků o tom, jak vysokou cenu platí její obyvatelé za přežití – toho všeho se chopili obchodníci a ústní propagandou to šířili po celém metru. Účinek na sebe nedal dlouho čekat. Vedení stanice rychle pochopilo, jaké výhody taková reputace přináší, a vzalo její upevňování do vlastních rukou. Informátoři, kupci, cestující a diplomati směli od této doby vyprávět o Sevastopolské a celém úseku na opačné straně Serpuchovské ty nejstrašnější výmysly.

Jen málokdo rozpoznal za touto dýmovou clonou přitažlivost a opravdový význam stanice. V posledních letech se nic netušící bandy pokoušely prolomit předsunutá strážní stanoviště, ale válečná mašinerie Sevastopolské v čele s bývalými důstojníky je bez sebemenších problémů rozdrtila.

Trojice průzkumníků každopádně dostala přesné instrukce: Pokud narazí na jakoukoli hrozbu, musí se vyhnout konfrontaci a co nejrychleji se zase vrátit.

Na lince se samozřejmě vyskytovala ještě Nagornaja – to sice nebylo tak děsivé místo jako Čertanovskaja, ale přesto tu hrozilo značné riziko, ba i záhuba. A stále se nesmělo zapomínat na stanici Nachimovskij prospekt, jejíž brány se na povrchu zasekly, a proto byla jen nedostatečně chráněna proti vetřelcům shora. Vyhodit východy do povětří nepřicházelo pro Sevastopolskou v úvahu, protože stopaři používali výstup na Nachimovském prospektu pro své výpravy. Samotný by se nikdo neodvážil tudy projít, ale dosud se každá trojice vypořádala s netvory, kteří tam občas číhali.

Zával? Spodní voda? Sabotáž? Neočekávané přepadení ze strany Hanzy? Byl to plukovník, nikoli náčelník stanice Istomin, kdo teď musel odpovídat ženám pohřešovaných průzkumníků. Neklidně a tázavě mu hleděly do očí – v naději, že z nich vyčtou ujištění nebo útěchu. Musí to vysvětlit vojákům z posádky. Ti se naštěstí zbytečně nevyptávají a jsou mu – prozatím – věrně oddáni. A nakonec musí uklidnit všechny ustarané lidi, kteří se sejdou po práci u staničních hodin, aby se podívali, jak dlouho je už karavana na cestě.

Istomin se mu svěřil, že v posledních dnech čelil několikrát otázkám, proč světlo na stanici zesláblo. Lidé požadovali, aby lampy svítily jako dříve. Přitom nikoho ani nenapadlo snižovat příkon – osvětlení bylo zapnuté naplno. Ne, za to nemohla stanice, ale srdce lidí, ve kterých se šířila ponurá temnota. Proti ní nebyly nic platné ani ty nejvýkonnější rtuťové výbojky.

Telefonní vedení na stanici Serpuchovskaja se pořád ještě nepodařilo obnovit. Plukovníka to připravovalo o velmi důležitý pocit, který byl pro obyvatele metra opravdu vzácný – pocit blízkosti k jiným lidem. Dokud komunikace fungovala, karavany se pravidelně vydávaly na cestu a vracely se a výprava do Hanzy netrvala ani den, měl každý svobodnou volbu odejít nebo zůstat. Všichni věděli, že o pouhých pět tunelů dál začíná vlastní metro, civilizace – lidstvo.

Podobně se kdysi nejspíš cítili polární badatelé v arktickém ledu, když – ať už z vědeckého zájmu nebo kvůli vyšším mzdám – přistoupili na několikaměsíční boj proti chladu a samotě. Nacházeli se tisíce kilometrů od pevniny, a přesto ji pořád měli nadosah, protože fungovalo rádio a jednou za měsíc uslyšeli dunění letounu, ze kterého jim zase shodili pár beden s masovými konzervami.

Avšak ledová kra, na které se nacházela Sevastopolskaja, se odlomila a každou hodinou se vzdalovala – do ledové bouře, temného oceánu, prázdnoty a nejistoty.

Čekání se nesnesitelně protahovalo a plukovníkova neurčitá starost se zvolna měnila v ponurou jistotu – tři průzkumníky, které poslal k Serpuchovské, už nikdy neuvidí. Vzít další tři bojovníky z předsunutých stanovišť a rovněž je vystavit tomu neznámému nebezpečí bylo naprosto vyloučené. Nemohl si prostě dovolit jejich jistou smrt, která navíc neskýtala žádné východisko ze stávající situace. Přesto mu připadalo předčasné spustit hermetické brány, uzavřít jižní tunely a vytvořit početnou údernou jednotku. Proč o tom musí rozhodovat zrovna on? Ať už se rozhodne jakkoli, bude to v každém případě špatně.

Velitel předsunutých stanovišť si povzdechl, pootevřel dveře, pokradmu se rozhlédl a přivolal k sobě strážného. „Neměl bys pro mě cigaretu? Je to ale poslední, příště mi už žádnou nedávej – bez ohledu na to, jak budu žadonit. A nikomu o tom neříkej.“

Když Naďa, podsaditá upovídaná žena s děravým angorským šátkem a v ušpiněné zástěře, přinesla hrnec s masem a zeleninou, strážní ožili. Brambory, okurky a rajčata byly považovány za největší pochoutku a s výjimkou Sevastopolské nabízelo něco podobného jen pár nejlepších restaurací na Okružní trase nebo v Polisu. Důvodem nebyly jen komplexní hydrolytické kultury nezbytné k pěstování uskladněných semen, nýbrž i to, že jen málokdo si v metru mohl dovolit hýřit proudem proto, aby trochu vylepšil jídelníček vojáků.

Dokonce i samo vedení stanice dostávalo na stůl zeleninu pouze o svátcích, protože se pěstovala hlavně pro děti. Istomin se musel div ne do krve pohádat s kuchaři, aby je přesvědčil o tom, že mají – kvůli zvýšení morálky – k vepřovému, které se podávalo vždy v liché dny, přidat po stu gramech vařených brambor a jednom rajčeti.

A skutečně – když Naďa trochu neobratně odložila samopal a nadzvedla pokličku na hrnci, vrásky v obličeji strážných se okamžitě vyhladily. Nikomu z nich se už nechtělo mluvit o pohřešované karavaně nebo ztracené průzkumné jednotce – beztak by jim to jen kazilo chuť k jídlu.

Postarší muž ve vatovaném kabátě s úzkými služebními odznaky metra s úsměvem zamíchal brambory ve své misce a poznamenal: „Dnes musím celý den myslet na Komsomolskou. Tak rád bych ji znovu viděl! Ty mozaiky! Podle mě je to nejkrásnější stanice v celé Moskvě.“

„Ach, nech toho, Homére,“ opáčil neholený tlouštík v ušance. „Prostě jsi tam žil, tak je jasné, že ji máš pořád ještě rád. Ale co ty malby na skle na Novoslobodské? Nebo nádherné sloupy a stropní fresky na Majakovské?“

„Mně se vždycky líbila Ploščaď Revoljucii,“ přiznal se ostýchavě vážný muž v letech, kterého k nim přidělili jako ostřelovače. „Já vím, že to zní hloupě, ale všichni ti zachmuření námořníci, piloti a pohraničníci se psy… jako dítě jsem tím byl nadšený.“

„No, podle mě to vůbec není hloupé,“ přitakala mu Naďa, zatímco vyškrabávala zbytky z hrnce. „Zvlášť mezi mužskými sochami se najde pár skvěle vypadajících chlapů. Hej, četaři, dělej, nebo ostrouháš!“

Urostlý ramenatý bojovník, který původně seděl stranou, klidně přistoupil k ohništi, vzal si svou porci a vrátil se zpět – co nejblíže k tunelu a co nejdál od lidí.

Tlouštík pokynul hlavou k mužovým širokým ramenům a šeptem se zeptal: „Ukáže se tenhle vůbec někdy na stanici?“

„Ne, už přes týden sedí tady,“ odpověděl stejně tiše ostřelovač. „Nocuje ve spacím pytli. Jak jen to může vydržet… Ale třeba to prostě potřebuje. Před třemi dny, když ty bestie div nesežraly Rinata, pak každou z nich chladnokrevně oddělal. Vlastnoručně. Stačilo mu na to patnáct minut. Vrátil se a měl zakrvácené boty i samopal… Ale vypadal moc spokojeně.“

„To není člověk, ale robot,“ poznamenal vyzáblý kulometčík. „V jeho blízkosti bych ani nezamhouřil oko. Viděl jsi, co se mu stalo s obličejem?“

Stařík, kterému říkali Homér, pokrčil rameny a prohlásil: „Je to zvláštní, ale já se cítím opravdu v bezpečí jenom s ním. Co byste po něm chtěli? Ten chlap je v pořádku, jen to prostě taky trochu slíznul. Na co tady potřebujeme krásu, ta se spíš hodí pro stanice. A když už o nich mluvíme – ta tvoje Novoslobodskaja je pro mě vrchol nevkusu. Skleněná okna? No to bych musel mít hodně v hlavě… To je příšerný kýč!“

„A kolchozní mozaika přes půl stropu snad ne?“

„Prosím tě, kde jsi něco takového viděl na Komsomolské?“

Tlusťoch se dostal do ráže. „Celý to zatracený sovětský umění má přece jediný téma – život v kolchozu a naše hrdinské piloty!“

„Serjožo, piloty bych na tvém místě vynechal,“ varoval ho ostřelovač.

Znenadání zazněl tlumený hluboký hlas: „Komsomolskaja je sračka a Novoslobodskaja jakbysmet.“

Tlusťoch se překvapením zajíkl a vylekaně pohlédl do příšeří směrem k veliteli. I ostatní oněměli. Neznámý se jejich rozhovorů nikdy neúčastnil. I když se ho na něco zeptali, odpověděl – pokud vůbec – pouze jednoslabičně.

Pořád ještě seděl zády k nim a upřeně zíral do temného jícnu tunelu. „Na Komsomolské jsou stropy moc vysoké a sloupy tenké, takže celé nástupiště leží jako na podnose. Kromě toho se přestupy dají jen těžko zabarikádovat. A na Novoslobodské jsou stěny poseté trhlinami, i když je tam pořád dokola natírají. Stačí jeden granát a pohřbíš celou stanici. Jo, a ta tvoje skleněná okna jsou už dávno rozbitá. Byla moc křehká.“

O takovém výběru kritérií by se dalo dlouho přít, ale nikdo se neodvážil nic namítnout. Četař chvíli mlčel a jakoby mimoděk prohodil: „Zajdu na stanici. Homér půjde se mnou. Střídání za hodinu. Do té doby přebírá velení Artur.“

Ostřelovač spěšně vstal a přikývl, ačkoli to velitel nemohl vidět. I stařec se zvedl a začal si balit svých pár věcí, ačkoli ještě nedojedl. Když se bojovník vrátil k ohni, měl už na sobě kompletní uniformu i s helmou a objemným ruksakem.

„Hodně štěstí!“ popřál ostřelovač.

Zatímco se obě rozdílné postavy – mohutný velitel a hubený Homér – zvolna vzdalovaly v tunelu, sledoval je ostrostřelec zamyšleným pohledem. „Nějak se do mě dala zima. Ještě trochu prosím přiložte,“ požádal.

Četař po cestě neutrousil ani slovo, jen se ujistil, že Homér skutečně kdysi pracoval jako pomocný strojvedoucí a předtím jako prostý pochůzkář trati. Stařík na něho nejdřív nedůvěřivě zamžikal, ale pak přikývl. Na Sevastopolské pořád opakoval, že to dotáhl až na vlakvedoucího, a o práci pochůzkáře raději mlčel, protože mu to připadalo trochu trapné.

Četař se přivítal se strážnými úsečným vojenským pozdravem. Muži ustoupili a návštěvník vstoupil do kanceláře staničního vedení bez zaklepání. Istomin a plukovník se překvapeně zvedli ze židlí a vyšli mu v ústrety. Oba vypadali podivně zkroušeně, unaveně a bezradně.

Zatímco Homér u vchodu nesměle přešlapoval z jedné nohy na druhou, četař odložil helmu, položil ji přímo na Istominovy podklady a přejel si rukou po holé lebce. Ve svitu lampy bylo znovu vidět, jak strašlivě má znetvořený obličej – levá tvář byla svraštělá jako po rozsáhlém popálení, oko nad ní tvořilo jen úzkou škvíru a obrovská fialová jizva se kroutila od ústního koutku až k uchu. Ačkoli se Homér domníval, že ten pohled už zná, přeběhl mu znovu mráz po zádech, jako by to viděl poprvé.

„Vypravím se sám k Okruhu,“ vyhrkl četař, který ani nepozdravil.

Následovalo hluboké mlčení. Homér už věděl, že ten chlapík je mimořádný bojovník, a proto mu vedení stanice projevuje mimořádnou úctu. Teď mu však začalo docházet, že četař na rozdíl od  všech ostatních obyvatel Sevastopolské nepodléhá žádnému rozkazu. Od obou starších a vyčerpaných mužů viditelně neočekával schválení, ba naopak – spíš to vypadalo, že sám udělil rozkaz, který mají vykonat. A zase – už pokolikáté? – se Homér sám sebe ptal: Kdo je ten muž?

Velitel předsunutých stanovišť vrhl rychlý pohled na náčelníka stanice. Obličej se mu zachmuřil, jako by chtěl něco namítnout, ale pak jen mávl rukou. „Jak chceš, Lovče,“ utrousil. „Stejně si nedáš nic vymluvit.“

KAPITOLA 2

NÁVRAT

Stařík choulící se u vchodu zpozorněl. Lovec. Hunter. Takové jméno na Sevastopolské ještě nikdy neslyšel. Znělo jako přezdívka – stejně jako v jeho případě; samozřejmě se nejmenoval Homér, ale Nikolaj Ivanovič. Po autorovi řeckých hrdinských eposů ho pojmenovali až tady, na této stanici, protože zbožňoval všechny možné historky a fámy.

„Nový četař,“ vysvětlil plukovník strážným v jižním tunelu před dvěma měsíci. Změřili si urostlého muže v kevlarovém obleku a těžké helmě pohledem vyjadřujícím nedůvěru i zvědavost. Ten se od nich lhostejně odvrátil. Tunel a opevnění ho viditelně zajímaly mnohem víc než lidé, kteří mu byli svěřeni. Těm, kteří k němu přistoupili, aby se představili, stiskl ruku, ale nepronesl přitom ani slovo. Mlčky přikývl, zapamatoval si jejich jména a vyfoukl jim do obličeje modrý cigaretový dým, jako by naznačoval, že se mají držet v uctivé vzdálenosti. Ve stínu zdviženého hledí se lesklo mrtvé oko zohavené hlubokou jizvou. Strážní se tehdy ani později neodvážili zeptat, jak se jmenuje, a tak pro ně zůstal prostě jen „četařem“. Stanice si zřejmě najala jednoho z těch drahých žoldáků, kteří vlastní jméno nepotřebovali.

Hunter. Lovec.

Homér bezradně postával u vchodu do Istominovy kanceláře a nezvučně ševelil rty to podivné slovo. Nehodilo se k člověku, spíš k nějakému středoasijskému ovčáckému psovi. Neznatelně se pousmál – kdysi skutečně existovali takoví psi. Jak ho to všechno jen napadlo? Bojová rasa, se zkráceným ocasem a až u samotné lebky kupírovanýma ušima – nezbylo nic přebytečného.

Čím častěji si však to jméno opakoval, tím známější mu připadalo. Kde už ho kdysi slyšel? Pravděpodobně mu utkvělo v paměti při nekonečném proudu legend a klepů a uložilo se mu do podvědomí. Během doby se nad ním vytvořila hutná vrstva jmen, faktů, fám a čísel – všech těch zhola zbytečných údajů o životě jiných lidí, které Homér tak žádostivě poslouchal a svědomitě si je pokoušel zapamatovat.

Hunter… Že by to byl těžký zločinec, na jehož hlavu Hanza vypsala odměnu? Homér hodil do kalného rybníka své paměti kámen a naslouchal. Ne. Stalker? Stopař? To se nehodilo k jeho zevnějšku. Polní velitel? To spíš. A jak to vypadá, navíc ještě legendární…

Znovu se pokradmu podíval na četařův výrazný, téměř ochrnutý obličej. Psí jméno ho vystihovalo podivuhodně přesně.

„Potřebuju ještě dva muže. Homér půjde s námi, vyzná se ve zdejších tunelech.“ Četař starce nepožádal o souhlas, ba ani se k němu neotočil. „Toho druhého si můžete vybrat. Nějakého běžce, kurýra. Odcházím ještě dnes.“

Istomin spěšně přikývl, ale pak se vzpamatoval a pohlédl tázavě na plukovníka. Ten zasmušile zamumlal, že souhlasí, ačkoli se v těchto dnech do krve přel o každou duši. Homérovo mínění zřejmě nikoho nezajímalo, ale jeho ani nenapadlo protestovat. Přes pokročilý věk ještě nikdy takový úkol neodmítl. Mělo to své důvody.

Četař si vzal helmu ze stolu a vykročil k východu. Ve dveřích se na okamžik zastavil a prohodil Homérovým směrem: „Rozluč se s rodinou a vybav se na dlouhý pochod. Patrony si neber, dostaneš je ode mě.“ Pak zmizel.

Homér za ním vyběhl, aby se aspoň zhruba dověděl, co ho na nastávající výpravě čeká. Když se však ocitl na nástupišti, viděl, že Hunter se vzdaluje neuvěřitelně dlouhými kroky. Neměl sebemenší šanci ho dohnat. Zavrtěl hlavou a sledoval ho nevěřícným pohledem.

Četař si oproti svému zvyku nenasadil helmu. Možná byl prostě pohroužený do vlastních myšlenek nebo potřeboval víc vzduchu. Prošel kolem několika mladých dívek líně posedávajících na nástupišti. Byly to pastýřky vepřů, které právě měly polední pauzu. Najednou jedna za ním zašeptala: „Koukněte, holky, co je to za příšeru!“

„Prosím tě, kdes ho vyhrabal?“ zeptal se Istomin, s úlevou dosedl na  židli a natáhl silné prsty po balíčku cigaretového papíru.

Říkalo se, že listí, které se požitkářsky kouřilo v této stanici, našli stopaři na povrchu nedaleko Bitcevského parku. Plukovník jednou z legrace přidržel u jednoho balíčku s nápisem Tabák Geigerův počítač – a ten skutečně začal zlověstně tikat. Okamžitě se rozhodl, že s kouřením je ámen. Kašel, který ho dosud zejména v noci trápil a vyvolával trýznivou představu plicní rakoviny, trochu povolil. Naopak Istomin odmítl připisovat historce o radioaktivitě přehnaný význam – a měl svým způsobem pravdu, protože v metru beztak neexistovalo nic, co by více či méně „nezářilo“.

„Známe se už celou věčnost,“ odpověděl neochotně plukovník a po krátké odmlce dodal: „Dřív to bylo jinak. Něco se s ním stalo.“

„No to jistě, soudě podle jeho obličeje.“ Náčelník stanice si odkašlal a nervózně se podíval ke vchodu, jako by se obával, že by Hunter mohl jeho slova slyšet.

Velitel předsunutých stanovišť si rozhodně nechtěl stěžovat, že se četař tak nečekaně vynořil z mlhy minulosti – zohavený bojovník se velmi brzy stal nejdůležitější oporou jižní obranné linie. Denis Michajlovič však pořád nebyl s to zcela uvěřit, že se jeho starý známý doopravdy vrátil.

Zpráva o Hunterově strašlivé a zároveň podivné smrti oběhla před rokem rychlostí ozvěny celé metro. Když se pak před dvěma měsíci znenadání objevil před plukovníkovými dveřmi, důstojník se spěšně pokřižoval. Lehkost, s jakou zmrtvýchvstalý muž prošel kolem strážních stanovišť – jako by doslova prošel skrz bojovníky –, vyvolala u Denise Michajloviče pochybnost o tom, jestli všechno proběhlo úplně přirozeně.

Profil, který spatřil kovovým kukátkem ve dveřích, mu připadal podivně známý: býčí šíje, lesklá holá lebka, mírně promáčklý nos. Noční host však z nějakého důvodu zůstal napůl odvrácený, měl skloněnou hlavu a očividně se vůbec nesnažil narušit napjaté ticho. Plukovník vrhl lítostivý pohled na otevřenou láhev sladkého vína na stole, zhluboka si povzdechl a odsunul zástrčku. Podle kodexu byl povinen pomáhat vlastním lidem – bez ohledu na to, jestli jsou naživu nebo ne.

Hunter zvedl pohled, až když se otevřely dveře. Teď už bylo jasné, proč odvracel druhou stranu obličeje. Nejspíš se obával, že by ho plukovník jinak nepoznal. Denis Michajlovič sice už viděl leccos a velení posádce na Sevastopolské mu – ve srovnání s jeho divokými roky – připadalo spíš jako čestná funkce, ale teď se bolestivě ušklíbl, jako by se spálil. Potom se nejistě usmál, jako by se tím chtěl omluvit za svůj nedisciplinovaný postoj.

Host neopětoval úsměv ani náznakem. Té noci se ani jednou neusmál. Během uplynulých měsíců se strašlivé jizvy znetvořující jeho obličej sice trochu zhojily, ale ten člověk neměl prakticky nic společného s oním Hunterem, který utkvěl Denisi Michajloviči v paměti.

O své zázračné záchraně a dlouhé nepřítomnosti nepromluvil ani slovo a plukovníkovy udivené otázky mu zřejmě nedolehly k sluchu. Požádal Denise Michajloviče, aby se nikomu o jeho návratu ani slovem nezmínil. Kdyby plukovník poslechl zdravý lidský rozum, informoval by neprodleně stařešiny. Existoval však starý dluh, který musel Hunterovi splatit, a tak ho nechal na pokoji.

Přesto tajně nařídil vyšetřování. Jeho hosta skutečně všichni považovali za mrtvého. Nebyl zapleten do trestné činnosti ani po něm nevyhlásili pátrání. Hunterova mrtvola se sice nikdy nenašla, ale – o tom nikdo ani náhodou nezapochyboval – Hunter by dal určitě najevo, že je naživu. No jistě, přikývl plukovník.

Zato se Hunter, lépe řečeno jeho rozplizlý a – jak to bývá v takových případech obvyklé – značně vylepšený obraz, vyskytoval nejméně v deseti polopravdivých mýtech a vyprávěních. Tato role mu podle všeho vyhovovala, a tak kamarádům jejich iluze nebral, takže ti ho klidně zaživa pohřbili.

Denis Michajlovič si vzpomněl na svůj starý dluh a vyvodil z toho jediný správný důsledek – uklidnil se a přistoupil na hru s nepsanými pravidly. Pokud byly přítomny další osoby, neoslovoval Huntera jeho jménem. Pouze Istomina zasvětil, ale i v jeho případě se vyhnul přehnaným podrobnostem.

Istomin si s tím zrovna hlavu nelámal, protože četař si svou denní porci polévky brzy víc než zasloužil. Dnem i nocí držel stráž na předsunutém stanovišti v jižním tunelu. Na stanici se ukázal nanejvýš jednou týdně – při koupeli. A i kdyby se tady, v tom pekle, chtěl jen ztratit, aby se ukryl před nějakými pronásledovateli, Istominovi by to vůbec nevadilo. Dokázal ocenit služby legionářů s temnou minulostí – to jediné, co od nich vyžadoval, byl boj; v tomto ohledu se tomu muži nedalo skutečně nic vytknout.

Strážní si zpočátku stěžovali na pohrdavé chování nového četaře, ale po první bitce zmlkli. Když viděli, jak metodicky a strojově přesně, v jakémsi nelidském chladném opojení ničí vše, co se zničit dalo, dospěl každý z nich k vlastnímu závěru. Nikdo se nepokusil uzavřít s ním přátelství, ale poslouchali ho bez námitek, takže nikdy nemusel zvýšit svůj tlumený a jakoby zlomený hlas. Bylo v něm slyšet hypnotické syčení hada – sám náčelník stanice poslušně přikyvoval, když k němu Hunter promlouval, a to ještě dřív, než domluvil, prostě jen tak, pro všechny případy.

Poprvé za delší dobu byl v Istominově kanceláři cítit závan svěžího vzduchu – jako by se v ní rozpoutala neslyšitelná bouře, která přinesla toužebně očekávanou úlevu. Rázem nebyl žádný důvod k hádkám, protože lepší bojovník než Hunter prostě neexistoval. Ovšem kdyby v tunelu zahynul i on, zbývalo by obyvatelům Sevastopolské už jen jediné…

„Mám nařídit, aby připravili operaci?“ zeptal se Denis Michajlovič.

„Máš tři dny, to musí stačit.“ Istomin poklepal zapalovačem o stůl a přimhouřil oči. „Déle na ně čekat nemůžeme. Kolik lidí potřebujeme?“

„Úderná skupina je už připravena. Postarám se o další, to znamená znovu asi dvacet mužů. Pokud o nich do pozítří nebude vidu ani slechu,“ plukovník naznačil hlavou pohyb k východu, „musíš vyhlásit všeobecnou mobilizaci. Pak se pokusíme o průlom.“

Istomin zvedl obočí, ale nic neodpověděl, jen dlouze potáhl z tiše šustící cigarety. Denis Michajlovič sáhl po několika počmáraných listech na stole a podle zvláštního systému, který chápal jen on, začal různá jména kroužkovat.

Průlom? Náčelník stanice pohlédl oblakem tabákového kouře přes plukovníkův šedivý zátylek na mapu metra visící na stěně. Byla zažloutlá, umaštěná a posetá malými špendlíky. Připomínala kroniku uplynulého desetiletí – šipky naznačovaly průzkumné výpravy, kroužky obléhání, hvězdičky stráže a vykřičníky zakázané oblasti. Bylo na ní dokumentováno deset let, během nichž se ani jediný den neobešel bez krveprolití.

Pod Sevastopolskou, hned za stanicí Južnaja, veškeré značky končily. Istomin si nevzpomínal na to, že by se odtud někdo vrátil. Linie šplhala dolů jako dlouhý rozvětvený kořen, panensky čistá jako bílé skvrny na mapách španělských dobyvatelů, když poprvé přistáli u pobřeží západní Indie. Dobýt celou trasu však bylo pro obyvatele Sevastopolské jen zbožné přání – nestačilo by na to ani sebevětší úsilí zdejších lidí oslabených nemocí z ozáření.

A teď halila olověná mlha nejistoty i výběžek jejich Bohem zapomenuté trasy, která vedla nahoru, k Hanze, k lidem. Kdyby plukovník svým lidem zakrátko rozkázal, aby se připravili na boj, nikdo by neváhal. Na Sevastopolské probíhala válka, jejímž cílem bylo vyhlazení lidí. Začala před více než dvěma desetiletími a nikdy nebyla ani na minutu přerušena. Žijete-li dlouhé roky tváří v tvář smrti, strach zmizí a vystřídá ho lhostejný fatalismus. Převládnou fetiše, pověrčivost a zvířecí instinkty. Ale kdo doopravdy ví, co je očekává mezi Nachimovským prospektem a Serpuchovskou? Kdo může s jistotou říct, jestli vůbec překonají tu záhadnou překážku a zda za ní existuje něco, kvůli čemu se vyplatí bojovat?

Istomin si vzpomněl na svou poslední návštěvu Serpuchovské: tržní stánky, bezdomovci na lavičkách, paravány, za nimiž spali a milovali se místní obyvatelé, kteří ještě něco vlastnili. Na této stanici se nic nevyrábělo, neexistovaly tu skleníky ani chlévy. Ne, Serpuchovští byli jen protřelí zloději. Žili ze spekulace, prodávali dávno odepsané zboží, které vykupovali od opožděných karavan za směšnou cenu, a prokazovali občanům Okružní trasy služby, za které by ti lidé doma stanuli před soudem. Tahle stanice byla parazitní houba, nádor na mohutném těle Hanzy.

Za tímto pojmem se skrývalo společenství bohatých obchodních stanic, příhodně nazvaných podle německého vzoru. Byla to bašta civilizace v metru, které se jinak všude nořilo do bažiny barbarství a chudoby. V Hanze působila skutečná armáda, elektrické světlo dosáhlo až do nejchudších zákoutí a krajíc chleba se našel pro každého, kdo v této vytoužené svatyni občanství získal pas. Dokonce i na černém trhu stály tyto pasy celé jmění, a když pohraniční hlídka zadržela majitele padělaného pasu, zaplatil za to hlavou.

Hanza vděčila za bohatství a sílu své výjimečné poloze. Okružní trasa spojovala všechny ostatní linky hvězdicového komplexu jako dopravní uzel, a tak se tu nabízela možnost přestoupit z libovolné trasy na všechny ostatní. Ať už to byli podomní obchodníci přivážející čaj z VDNCh, nebo drezíny přepravující patrony ze zbrojovek na Baumanské – všichni nejraději vykládali své zboží na nejbližší celní stanici Hanzy a pak se zase vraceli domů. Bylo to pro ně každopádně výhodnější, když prodali zboží trochu levněji, než aby se vypravili na lov za vyššími zisky hlouběji do metra, kde na ně kdykoli mohl čekat fatální konec.

Občas docházelo k tomu, že Hanza k sobě připojila sousední stanice, ale častěji zůstávaly samy sobě napospas. Tvořily tiše trpěnou šedou zónu, kde se rozvíjel obchod, se kterým nechtěli mít bossové Hanzy oficiálně nic společného. Na těchto takzvaných paprskovitých stanicích se to samozřejmě jen hemžilo hanzovními špiony. Ve skutečnosti obchodníci Okružní trasy tyto stanice dávno koupili, ale čistě formálně zůstávaly i nadále nezávislé. Tak na tom byla i Serpuchovskaja.

V jednom tunelu mezi ní a Tulskou onoho dne před dlouhou dobou uvízla vlaková souprava. Istomin si čáru mezi oběma stanicemi na mapě vyznačil katolickým křížem, protože vagony, které tam uprostřed tunelu stály, byly osídleny sektáři. Ti přeměnili neživý vlak v cosi jako osamělou usedlost obklopenou temnou pouští. Istomin neměl nic proti sektářům jako takovým. Jejich misionáři se sice toulali po sousedních stanicích a hledali padlé duše, ale až na Sevastopolskou se tihle psi Páně nikdy nedostali a neobtěžovali ani procházející pocestné – snad s výjimkou misionářských projevů. Karavany z okolních stanic s oblibou používaly čistý a prázdný tunel mezi Tulskou a Serpuchovskou.

Istominovo jediné oko znovu putovalo po celé trase. Tulskaja? Tamní osídlení vykazovalo první příznaky zdivočelosti. Její obyvatelé žili z toho, co jim zanechaly ozbrojené konvoje pochodující k Sevastopolské a protřelí obchodníci ze Serpuchovské. Někteří opravovali veškerý možný mechanický šrot, jiní zase hledali u hranice s Hanzou příležitostné práce; celé dny tam dřepěli a čekali, až si je najme nějaký předák s chováním otrokáře. I oni třou bídu, pomyslel si Istomin, ale aspoň nemají ten křivácký pohled gaunerů jako Serpuchovští – a na jejich stanici vládne řád. Nebezpečí prostě lidi spojuje.

Další stanice byla Nagatinskaja. Na Istominově plánku byla označena krátkou čárkou jako neobydlená, ale to bylo jen půl pravdy. Nikdo tam sice dlouhodobě nepobýval, ale občas se tam potloukala nejrůznější chátra chovající se jako divoká zvěř. V absolutní tmě, která tam panovala, se schovávaly před cizíma očima vzájemně do sebe zaklesnuté dvojice. Jen zřídkakdy mezi sloupy probleskl slabý ohýnek a osvítil stíny pochmurných kumpánů, kteří se tam tajně scházeli.

Přes noc tu však zůstávali jen nic netušící nebo nevýslovně troufalí jedinci, protože tuto stanici neobývali jen lidé. V šepotavé rosolovité temnotě, která vyplňovala celou Nagatinskou, se tu a tam, když se člověk pozorně zadíval, daly rozeznat opravdu děsivé siluety. A občas vzduch prořízl ohlušující výkřik nahánějící dalším bezdomovcům – přinejmenším přechodně – ochromující strach, zatímco tajemný tvor si odnášel nebohého chlapíka do jeskyně, aby ho tam beze spěchu pozřel.

Dál než k Nagatinské se tuláci po metru neodvážili, takže tato trasa se až k obranným objektům Sevastopolské proměnila v záhadnou zemi nikoho. Takový pojem byl však výstižný jen do určité míry, protože i zmíněné dvě stanice byly ovládány jistými bytostmi. Průzkumné oddíly ze Sevastopolské se však ze všech sil snažily vyhnout podobnému osudovému setkání.

Nyní se však v tunelech objevilo něco nového, naprosto neznámého – něco, co pohltilo každého, kdo se pokusil projít touto zdánlivě dávno prozkoumanou cestou. Jak měl Istomin vědět, že se s tím jeho stanice, i když povolá do zbraně všechny bojeschopné obyvatele, vyrovná? Ztěžka vstal ze židle, přistoupil k mapě a označil inkoustovou tužkou úsek mezi Serpuchovskou a Nachimovským prospektem. Hned vedle přidal výrazný otazník. Ten se měl vlastně ocitnout přesně vedle slova „prospekt“, ale jakýmsi záhadným způsobem se objevil u Sevastopolské.

Na první pohled by člověk uvěřil, že Sevastopolská je neosídlená. Na nástupišti nebylo ani stopy po vojenských stanech, které lidem na většině stanic sloužily jako příbytky. Místo toho se tu tyčila opevnění z pytlů s pískem, která ve svitu několika kalných lamp vypadala jako temná mraveniště. Tato palebná postavení však nebyla obsazena a improvizované vyřezané kvádry sloužící jako opěrné pilíře pokrývala silná vrstva prachu. Všechno působilo tak neživotným dojmem, že nepovolaná osoba, která by tudy jen procházela, si nutně musela myslet, že stanice je už dávno opuštěná.

Pokud by však nezvaného hosta napadlo, že se tu – byť jen krátce – zdrží, riskoval, že tu zůstane navždy. Kulometčíci a ostřelovači sloužící dnem i noci na sousední Kachovské by bleskurychle obsadili bojová stanoviště. Místo slabých lamp na stropě by vzplály rtuťové reflektory a sežehly sítnici vetřelců, ať už lidí nebo příšer, kteří odvykli oslnivému světlu.

Nástupiště byla poslední a s neuvěřitelnou svědomitostí naplánovaná obranná linie obyvatel Sevastopolské. Jejich příbytky se nacházely v útrobách této klamavé stanice – pod nástupištěm. Pod obrovskými žulovými deskami se – naprosto neviditelné pro cizí oči – nacházelo další podlaží, stejně široké jako stanice nad ním, ale rozdělené do mnoha jednotlivých buněk. Tam byly umístěny dobře osvětlené, suché a teplé obytné prostory, monotónně bzučící vzduchové filtry a zařízení na přípravu pitné vody i hydroponické skleníky… Obyvatelé stanice si zřejmě připadali v bezpečí a blahobytu jen tehdy, pokud se stáhli ještě hlouběji do podzemí.

Homér si dobře uvědomoval, že rozhodující bitva na něho nečeká v tunelu, nýbrž doma. Zatímco si razil cestu úzkou chodbou kolem pootevřených dveří bývalých služeben, kde teď byly ubytovány rodiny obyvatel Sevastopolské, kráčel stále váhavěji. Měl by si ještě jednou promyslet taktiku a projít odpovědi – ale čas mu už vypršel.

„Co si mám počít? Rozkaz je rozkaz. Sama přece víš, jak to teď tady vypadá. Ani se mě na nic neptali. Netvař se tak, vždyť je to směšné! Ne, já jsem se nikam nevnucoval. Odmítnout? Vyloučeno. To by byla dezerce, chápeš to?“ Tohle si mumlal pro sebe, tu rozčileně a energicky, za chvíli zase mírně a prosebně.

Když stanul na prahu svého příbytku, znovu si v duchu všechno přehrál. Je to zřejmě nevyhnutelný výstup, ale nenechá se zlomit. Zachmuřil se a s bojovným odhodláním stiskl kliku.

Z devíti a půl čtverečního metru – to byl velký luxus, na který čekal celé čtyři roky v různých stanech – dva zabírala vojenská pryčna, jeden úhledně prostřený jídelní stůl a tři další obrovská hromada novin sahající až ke stropu. Kdyby žil jako starý mládenec, už by ho ta hora dávno pohřbila. Před patnácti lety se však seznámil s Jelenou, která v malinkém příbytku nejen trpěla zaprášenou haldu starého papíru, ale dokonce ho ještě pečlivě rovnala, čímž zabránila tomu, aby se jejich domov stal papírovými Pompejemi.

Papír zdaleka nebyl tím jediným, co musela snášet. Nekonečné novinové výstřižky s alarmujícími titulky jako Závody ve zbrojení se vyhrotily, Američané testují novou raketovou obranu, Náš jaderný štít sílí, Smlouva ABM jako mírová naděje a Pohár trpělivosti přetekl, kterými byly polepené stěny komůrky od stropu až k podlaze jako tapetou; jeho ponocování nad kupou školních sešitů, kdy v ruce držel prokousanou propisovačku a plýtval elektrickým světlem – na svíčky se při takovém množství papíru v příbytku nedalo ani pomyslet; či jeho žertovné pošetilé přízvisko, které hrdě nosil, ačkoli ho ostatní vyslovovali s pohrdavým úsměškem.

Dokázala snášet mnoho, ale ne všechno. Nad její síly byl Homérův mladický zápal, který ho pokaždé zavedl do epicentra nějakého orkánu jen proto, aby viděl, jak to tam vypadá – a to skoro na prahu šedesátky! A také šlo o lehkomyslnost, s níž přijímal jakékoli úkoly od vrchnosti, aniž pomyslel na to, že při jedné z posledních výprav se už téměř z druhého břehu nevrátil.

Nechtěla ani domyslet, jak by to vypadalo, kdyby ho ztratila a musela zase žít sama.

Když Homér jednou týdně odešel na hlídku, nikdy nezůstala sedět doma. Prchala před starostlivými myšlenkami k sousedům nebo šla do práce, ačkoli právě neměla směnu – kamkoli, jen aby se odreagovala a na chvíli zapomněla, že její muž už teď možná leží někde mrtvý a ztuhlý na pražcích. Jeho příznačná mužská lhostejnost vůči smrti jí připadala hloupá, egoistická, ba zločinná.

Náhoda tomu chtěla, že po práci přišla domů, aby se převlékla. Právě protahovala ruce vyspravovanou pletenou vlněnou vestou, když tu zničehonic nehybně strnula. Mírně prošedivělé tmavé vlasy – ještě jí nebylo ani padesát – měla rozcuchané a v bleděmodrých očích se zračil strach. „Koljo… stalo se něco? Naložili ti dlouhou službu?“

Okamžitě ho přešla odvaha energicky překročit práh. Jistě, tentokrát byli za rozhodnutí odpovědni jiní a on mohl s klidným svědomím tvrdit, že ho k tomu donutili. Nyní však přece jen zaváhal. Třeba by ji měl nejdřív uklidnit a oznámit jí to jakoby mimoděk později, dejme tomu u večeře…

„Jen o jedno tě prosím – nelži mi,“ varovala ho, když spatřila jeho těkající pohled.

„Leno,“ začal, „musím ti něco říct…“

„Snad někdo…“ Okamžitě se zeptala na to nejdůležitější a nejstrašnější. Slovo „neumřel“ se však neodvážila vyslovit, jako by se obávala, že by se tím její nejhorší předtuchy mohly stát skutečností.

„Ne! Ne…“ Homér zavrtěl hlavou a jakoby mimochodem dodal: „Uvolnili mě z hlídky a vyslali na Serpuchovskou. Je to na levačku.“

„Ale…,“ Jelena se zajíkla, „ale tam je přece… Copak se už vrátili ti, co…“

„Ale co, to všechno jsou jen povídačky,“ skočil jí rychle do řeči. „Vůbec nic tam není.“ Situace se nevyvíjela příznivě – místo aby vyslechl její láteření, tvářil se jako odvážný hrdina a vyčkal příznivého okamžiku pro smíření, čekala ho teď mnohem obtížnější zkouška.

Jelena se otočila, přistoupila ke stolu, přesunula slánku z jednoho místa na druhé a uhladila zvrásněný ubrus. „Zdál se mi sen…“ Chraptivě se zajíkla a odkašlala si.

„Ty se přece zdají pořád.“

„Tenhle byl ošklivý,“ opáčila tvrdohlavě a nečekaně se rozvzlykala.

„Co je to s tebou? Copak jsem mohl… Je to rozkaz,“ vykoktal a pohladil ji po prstech. Zároveň pochopil, že všechny nacvičené tirády mu teď budou čerta starého platné.

„Ať se tam Jednooký vydá sám!“ zvolala rozzlobeným plačtivým hlasem a odtáhla ruku. „Nebo ten šílenec v baretu! Ale ten umí jenom komandovat… Co by mohl ztratit? Beztak se oženil s vlastním samopalem! Co může takový chlap vědět?“

Ženu, kterou se vám podaří rozplakat, utěšíte jen tím, že překonáte sebe sama. Homér se zastyděl a upřímně ji litoval. Bylo by však příliš snadné, kdyby teď ustoupil a slíbil, že rozkaz odmítne, jen aby ji uklidnil a osušil jí slzy – a pak nevýslovně dlouho litoval promeškané šance – možná i poslední, která ho v jeho beztak už příliš dlouhém životě čeká…

A proto mlčel.

Bylo načase svolat a instruovat důstojníky. Plukovník však pořád ještě seděl v Istominově kanceláři. Cigaretový dým, který ho vždycky vyváděl z míry a zároveň znamenal pokušení, už vůbec nevnímal.

Zatímco náčelník stanice přejížděl prstem po svém omšelém plánku metra a zamyšleně si šeptal pod vousy, pokoušel se Denis Michajlovič pochopit, co vězí za tím, že se na Sevastopolské jakoby odnikud zjevil Hunter? Proč se usadil zrovna tady a proč si na veřejnosti skoro nikdy nenasazoval helmu? To všechno mohlo znamenat jen to, že Istomin má pravdu – Hunter se nachází na útěku a jižní předsunuté strážní stanoviště si vyhledal jako úkryt. Nahrazoval však celou brigádu a sám byl naprosto nenahraditelný. Ať by jeho vydání požadoval kdokoli a vypsal za Lovcův skalp jakoukoli cenu, Istomin ani plukovník by ho nikdy nevydali.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Metro 2034.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.