SPRINGFLODEN

Copyright © Cilla and Rolf Börjlind 2012, by Agreement with Grand Agency.

Translation © Radovan Zítko, 2013

ISBN 978-80-242-8058-5

…zatímco se neúprosně snáší noc.

C. Vreeswijk

POZDNÍ LÉTO 1987

Výškový rozdíl mezi odlivem a přílivem se v zátokách Hasslevikarna na ostrově Nordkoster běžně pohybuje mezi pěti a deseti centimetry, pokud ovšem Slunce, Měsíc a Země nestojí v jedné přímce. Pak dochází k jevu, kterému se odborně říká skočné dmutí. Rozdíl mezi odlivem a přílivem v tom případě činí téměř půl metru. Lidská hlava měří na výšku přibližně pětadvacet centimetrů.

Skočný příliv měl přijít dnes v noci.

Jenže právě teď byl odliv.

Úplněk si už před mnoha hodinami přitáhl zpátky vzpurné moře a odhalil do dálky se táhnoucí vlhké dno. Po písku sem a tam pobíhali malí lesklí krabi, od nichž se odráželo ocelově modré světlo měsíce.

Ostranky purpurové se vší silou přisávaly ke kamenům v očekávání blížícího se náporu. Všichni živí tvorové na mořském dně si uvědomovali, že se je za určitou konkrétní dobu pokusí spláchnout voda.

Věděly to i tři z postav na pláži. Věděly dokonce, kdy k tomu dojde, tedy za čtvrt hodiny. V tom okamžiku dorazí první měkké vlnky a smáčí to, co mezitím uschlo, a brzy už tlak pocházející od temného bouření v dálce vyžene nahoru vlnu za vlnou, dokud příliv nedosáhne maxima.

Což v případě skočného přílivu znamená téměř půlmetrový rozdíl ve výšce hladiny moře.

Ale zatím měli čas. Jáma, kterou kopali, byla skoro hotová. Vedla kolmo dolů, byla přes metr a půl hluboká, v průměru měřila šedesát centimetrů. Tělo se do ní vejde dokonale. Nad okraj bude vyčnívat jen hlava.

Hlava čtvrté postavy.

Té, která stála tiše kousek za nimi se svázanýma rukama.

Její dlouhé tmavé vlasy lehce povlávaly ve vánku, nahé tělo se lesklo, obličej měla nenalíčený a odřený. Jen oči prozrazovaly zvláštní nepřítomnost. Sledovala kopání jakoby zdálky. Muž s rýčem zvedl nástroj z jámy, vyhodil písek na hromadu vedle a otočil se.

Byl hotov.

Při pohledu z větší vzdálenosti, z útesů, kde se chlapec schovával, spočívala měsícem ozářená pláž ve zvláštním tichu. Co tmavé postavy v písku tam na druhé straně vlastně dělají? To nevěděl, ale slyšel blížící se hluk z otevřeného moře a viděl, jak vedou nahou ženu přes vlhký úsek pláže, aniž by se viditelně bránila, a strkají ji do jámy.

Kousl se do spodního rtu.

Jeden z mužů zahazoval jámu pískem. Vlhká hmota se kolem ženina těla uzavírala jako malta. Jáma se brzy naplnila. Když se k pevnině přiblížily první jednotlivé vlny, vyčnívala už jen ženina hlava. Její dlouhé vlasy pomalu smáčela voda, v jednom tmavém pramínku se zachytil malý krab. Ona sama upřeně, mlčky hleděla na měsíc.

Postavy se maličko stáhly mezi písečné duny. Dvě byly nervózní, nejisté, třetí klidná. Všechny sledovaly osamělou hlavu na mořském dně, zvýrazněnou měsíčním světlem.

A čekaly.

Příliv přišel poměrně rychle. Hladina stoupala s každou další z vln, které omývaly ženinu hlavu a vnikaly do úst a nosu. Hrdlo se jí naplnilo vodou. Když se natočila stranou, další vlna ji udeřila do obličeje.

Jedna z postav přešla k ní a přidřepla si. Jejich pohledy se setkaly.

I chlapec ze svého místa viděl, jak se vodní hladina zvyšuje. Hlava na mořském dně mizela, objevovala se a zase mizela. Dvě postavy už odešly, třetí vycházela na břeh. Najednou zaslechl strašlivý řev. Křičela žena v jámě, a křičela jako smyslů zbavená. Řev se rozléhal plochým zálivem a narážel do chlapcova útesu, dokud se přes hlavu nepřelila další vlna. Křik ustal.

Chlapec se dal do běhu.

A moře stoupalo a tišilo se, bylo temné a lesklé a žena pod hladinou zavřela oči. Poslední, co cítila, bylo kopnutí v břiše, slabé a měkké.

LÉTO 2011

Zaslepená Vera měla oči docela v pořádku a pohled, kterým by dokázala ochromit sokola za letu. Viděla moc dobře. Do hádek se na druhou stranu vrhala jako sněžný pluh. Přišla s nějakým vlastním názorem a rozorávala protiargumenty, které odletovaly všemi směry.

Zaslepená.

Ale milovaná.

Teď se postavila zády k zapadajícímu slunci, přes zátoku Värtafjärden sem klouzaly jeho paprsky, odrážely se na mostě vedoucím k ostrovu Lidingö a dosahovaly až k parku u čtvrti Hjorthagen. Stačily na to, aby kolem Veřiny siluety vytvořily auru krásného protisvětla.

„Tady jde o můj život!“

Zápal, jakým doprovázela svůj výstup, by zapůsobil na jakoukoli parlamentní politickou stranu, dokonce i přes to, že její nakřáplý hlas by vzbudil v plénu nebývalé pozdvižení. Napomohlo by tomu i oblečení, několik našpiněných triček různých barev a obnošená tylová sukně. A bosé nohy. Jenže teď nestála na půdě parlamentu, ale v zapadlém parčíku nedaleko přístavu Värtahamnen a politické strany sestávaly ze čtyř bezdomovců různorodého charakteru, rozmístěných na několika lavičkách mezi duby, jasany a houštím. Jeden z nich byl Jelle, tichý a vysoký, ten seděl o samotě, zabraný do vlastních myšlenek. Další lavičku zabírali Benseman a Muriel, mladá feťačka ze čtvrti Bagarmossen. Vedle sebe měla igelitovou tašku ze samoobsluhy.

Na lavičce uprostřed klimbal Arvo Pärt.

Za hranicí parku, v úkrytu za hustým křovím, tiše dřepěl pár mladíků oblečených v černém. Oči měli upřené na lavičky.

„Můj život, a ne jejich! Nemám pravdu?!“

Zaslepená Vera mávla rukou k jakémusi vzdálenému bodu.

„Prostě si přijdou a bušej mi na karavan, že si sotva stihnu nasadit zuby, a stojej si tam přede dveřma, tři chlápci! A čuměj! Co sakra chcete?! ptám se.“

„Jsme tu kvůli úřednímu nařízení, váš karavan musí zmizet.“

„A proč jako?“

„Pozemek se zabírá.“

„Proč?“

„Na osvětlenou joggingovou trať.“

„Na co?“

„Na dráhu pro běžce, bude vést právě tudy.“

„Co tím sakra myslíte? Já se odsud odstěhovat nemůžu! Nemám auto!“

„To bohužel není náš problém. Do pondělka musí být karavan pryč.“

Zaslepená Vera sotva popadala dech a v té chvíli Jelle využil příležitosti a diskrétně zazíval. Vera neměla ráda, když někdo zíval během jejích tirád.

„Chápete to?! Stojej si tam tři chlápci, který pubertu prožili v padesátejch letech v nějakým archivu, a vyprávějí mi o tom, že bych měla táhnout do prdele!? Aby několik přežranejch idiotů mohlo vyběhávat svůj přebytečnej tuk přímo přes můj domov?! Chápete, že mě to nasralo?“

„Jo.“

Tu odpověď sykla Muriel. Měla docela zničený hlas, tenký a hrubý, a vždycky se odmítala posadit, dokud si nepíchla dávku.

Vera si odhrnula lesklé zrzavé vlasy z obličeje a zaujala novou pozici.

„Ale tady nejde jen o nějakou podělanou běžeckou dráhu, týká se to všech, co tu venčej svoje chundelatý krysy a jde jim na nervy, když někdo v jejich snobský čtvrti bydlí tak jako já. Nehodím se do jejich spořádanýho života! Tak to je! Serou na nás!“

Benseman se maličko předklonil.

„Ale Vero, vždyť si dokážeš představit, že jsou…“

„Jde se, Jelle! Pojď!“

Několika ráznými kroky přešla k lavičce a zatahala Jelleho za ruku. Bensemanovy názory ji vůbec nezajímaly. Jelle si stoupl, mírně pokrčil rameny a vydal se za ní. Kam, to přesně nevěděl.

Benseman se maličko zašklebil, Veru dobře znal. Lehce se třesoucíma rukama si zapálil promáčknutý nedopalek a otevřel si pivo. Ten zvuk přivedl k životu Arva Pärta.

„Teď to bude veselo.“

Pärt pocházel z Estonska a švédsky mluvil po svém. Muriel se podívala za Verou a otočila se k Bensemanovi.

„Ale stejně si myslím, že na tom, co říká, něco je. Jakmile člověk nezapadne, musí táhnout… ne?“

„Jo, nejspíš to tak bude…“

Benseman byl Norrlanďan, charakteristický svým zbytečně pevným stiskem ruky a očními bulvami naloženými v alkoholu. Byl velký, měl silný severní přízvuk a mezi řídkými zuby mu různě velkými mezerami ošklivě páchlo z úst. V minulosti pracoval jako knihovník v Bodenu, byl velmi sečtělý a měl i velmi silný sklon k pití tvrdého alkoholu. Od moruškového likéru po domácí pálenku. Závislost ho po deseti letech stáhla na společenské dno a jeho samotného dovedla v ukradené dodávce do Stockholmu. Tam se protloukal jako žebrák, zlodějíček a obecní odpad.

Ale sečtělý.

„…žijeme jako z milodarů,“ řekl Benseman.

Pärt přikývl na souhlas a natáhl se po pivu. Muriel si vyndala sáček a lžičku. Benseman zareagoval ihned.

„Nechceš se na ty sračky vykašlat?“

„Já vím. Vykašlu se na to.“

„A kdy jako?“

„Hned!“

A taky to udělala. Ne proto, že by si nechtěla píchnout dávku, ale protože zahlédla, jak se k nim mezi stromy šourají dva mladíci. Jeden z nich na sobě měl černou mikinu s kapucí. Jeho kamarád tmavě zelenou. Oba měli šedivé sportovní kalhoty, kanady a rukavice.

Vyrazili na lov.

Trojice bezdomovců zareagovala poměrně rychle. Muriel si strčila sáček do kapsy a dala se do běhu. Benseman a Pärt klopýtali za ní. Benseman najednou narazil na další dva lahváče, které si schoval za odpadkový koš. V noci by se měl na pozoru víc. Před jednou lavičkou se otočil a zakopl.

S rovnováhou na tom nebyl nejlíp.

Nejlepší nebyla ani rychlost jeho reakcí. Když se pokoušel zvednout, dostal botou silnou ránu přímo do obličeje a svalil se na záda. Těsně vedle něj stál mladík v černé mikině. Jeho kamarád vytáhl mobil a zapnul na něm kameru.

Tak začalo jedno obzvlášť kruté fyzické napadení, natočené v parku, odkud nebylo nic slyšet, jehož svědky se stali jen dva vyděšení lidé, kteří se schovávali daleko v houští.

Muriel a Pärt.

Ale i z té vzdálenosti viděli, že Bensemanovi z úst a z jednoho ucha teče krev, a slyšeli, jak tlumeně sténá pokaždé, když ho kopli do bránice a do obličeje.

Znovu a znovu.

A znovu.

Unikalo jim to, jak Bensemanovy řídké zuby při kopancích pronikly masem tváře a vyčnívaly kůží ven. Viděli, jak se velký Norrlanďan pokouší ochránit si oči.

Ty, kterýma četl.

Muriel tiše plakala a rozpíchané předloktí si tiskla k ústům. Celé její vyzáblé tělo se třáslo. Pärt nakonec dívku vzal za ruku a od té odporné scény ji odtáhl. Nedalo se nic dělat. Mohli bychom ale zavolat policii, to bychom mohli, pomyslel si Pärt a vlekl za sebou Muriel tak rychle, jak to jen dokázal, k silnici Lidingövägen.

Chvilku trvalo, než se přiblížilo první auto. Pärt s Muriel začali volat a mávat, už když ho od nich dělilo padesát metrů, ale vzdálilo se od krajnice a projelo kolem nich na plný plyn.

„Zasranej hajzle!!“ zakřičela Muriel.

Vedle dalšího řidiče seděla jeho žena, upravená dáma v pěkných třešňově červených šatech. Čelním sklem ukazovala ven.

„Nezajeď ty feťáky, nezapomeň, že jsi pil.“

Takže nezastavil ani šedivý jaguár.

Když v Bensemanově ruce křuplo, zašlo slunce, jehož paprsky se do té doby odrážely ve vodní hladině Värtafjärdenu. Mladík s mobilem vypnul kameru a jeho kamarád zvedl Bensemanovo zapomenuté pivo.

Potom utekli.

Zůstal tam jen soumrak a na zemi velký Norrlanďan. Zlomenou rukou šátral ve štěrku, oční víčka měl zavřená. Mechanický pomeranč bylo to poslední, co Bensemanovi proběhlo hlavou. Kdo to sakra napsal? Pak ruka strnula.

Pokrývka se svezla a odhalila její nahý hrudník. Přes kůži jí přejel drsný, teplý jazyk. Pohnula se ve spánku a ucítila, jak to lechtá. Když olizování přešlo v jemné kousání, vyskočila a kocoura odehnala.

„Ne!“

Výkřik neplatil kocourovi, ale budíku. Zaspala. Pořádně. Navíc jí z rámu postele spadla žvýkačka a přistála v jejích dlouhých černých vlasech. Menší krize.

Vylétla z postele.

Hodinové zpoždění zřetelně narušilo celý ranní plán. Její schopnost pracovat na několika věcech najednou procházela zatěžkávací zkouškou. Zejména v kuchyni: mléko na kávu začalo utíkat právě ve chvíli, kdy z toustového chleba stoupaly první proužky dýmu, a bosým pravým chodidlem šlápla do průhledných kočičích zvratků, zrovna když zavolal nesnesitelně vlezlý prodejce, který ji oslovil křestním jménem a zaručil se, že si od něj nebude muset nic kupovat, ale pozve ji na rychlokurz ekonomického poradenství.

Krize se prohlubuje.

Olivia Rönningová nevyšla ze stresu, ani když vybíhala ze dveřína ulici Skanegatan. Nenalíčená, s dlouhými vlasy narychlo svázanými do něčeho, co připomínalo uzel. Lehkou semišovou bundu si nestihla zapnout, pod ní probleskovalo žluté tričko, kolem spodního lemu trochu zřasené, a její seprané džíny končily nad prochozenými sandály.

I dnes bylo slunečno.

Na okamžik se zarazila a přemýšlela, jakou cestou se vydat. Kudy to bude nejrychlejší? Horem. Dala se do klusu a současně zašilhala na novinové titulky za výlohou potravin: „NOVÝ BRUTÁLNÍ ÚTOK NA ČLOVĚKA BEZ PŘÍSTŘEŠÍ.“

Olivia běžela dál.

Mířila ke svému zaparkovanému autu. Pojede do Sörentorpu v Ulriksdalu, severně od Stockholmu. K policejní akademii. Olivii bylo třiadvacet a končila předposlední semestr. Za šest měsíců nastoupí v některé ze stockholmských policejních stanic jako aspirantka.

O půl roku později by z ní měla být policistka.

K bílému mustangovi doběhla lehce zadýchaná. Vytáhla klíčky. Auto zdědila po otci Arnem, který před čtyřmi roky zemřel na rakovinu. Byl to kabriolet, vůz z roku 1988, s interiérem v červené kůži, automatickou převodovkou a čtyřmi válci, který ale hučel jako osmiválec. Po mnoho let otcova radost. Teď byl její. Nebyl už jako nový, zadní sklo si musela za pochodu opravit izolepou a lak měl několik prasklinek. Ale technickou prošel téměř vždycky bez potíží.

To auto milovala.

Několika jednoduchými pohyby sundala střechu a posadila se za volant. Tam ucítila skoro pokaždé totéž, na několik vteřin. Jakýsi závan. Ne z vybavení, ale od otce, auto bylo cítit Arnem. Jen chviličku, pak to zmizelo.

Do mobilu nasadila sluchátka, pustila si Bon Iver, otočila klíčkem, sešlápla plyn a vydala se na cestu.

Brzy začnou letní prázdniny.

*

Přišel čas nového čísla Situation Stockholm, vlastního časopisu bezdomovců. Čísla 166. S princeznou Victorií na obálce a rozhovory se skupinou Sahara Hotnights a spisovatelem Jensem Lapidusem uvnitř. Redakce v Krukmakargatan 34 byla plná prodejců bez domova, kteří si chtěli koupit své výtisky. Jeden si mohli pořídit za 20 korun, polovinu prodejní ceny, a zbytek z prodeje si ponechat.

Jednoduché jako facka.

A pro spoustu z nich rozhodující. Peníze z prodeje je udržovaly nad vodou. Část z nich je utratila za drogy a alkohol, ostatní jimi spláceli půjčky. Většinou je měli prostě na jídlo.

A na to, aby získali jistou sebeúctu.

Byla to přece práce, kterou vykonávali a za kterou dostávali zaplaceno. Nedopouštěli se drobných krádeží, nerozkrádali obecní majetek, nepřepadávali důchodce. To dělali jen v případě, když se dostali do průšvihu. A rozhodně ne všichni. Většina svou práci prodejce považovala za čestné zaměstnání.

Za celkem tvrdý džob.

Některé dny třeba stáli na svém pevně určeném místě deset až dvanáct hodin a prodali sotva jediný časopis. V psím počasí a ledové zimě. To pak nebylo moc fajn, proniknout s prázdným žaludkem někam ke kontejnerům a pokoušet se usnout, než se slétnou noční můry.

Ale teď bylo na cestě nové číslo. Obyčejně se pro všechny v místnosti jednalo o slavnostní okamžik. S trochou štěstí se už první den dala prodat skutečná hromada časopisů. Jenže v redakci veselo nebylo.

Naopak.

Konala se krizová schůze.

Předchozího večera byl brutálně napaden jeden jejich kamarád. Benseman, ten Norrlanďan, co tak nenasytně četl. Utrpěl rozsáhlá zranění kosterního systému. Měl roztrženou slezinu a lékaři bojovali celou noc se silným vnitřním krvácením. Mladík, který šéfoval recepci, byl v nemocnici vzhůru až do rána.

„Přežije to… ale nejspíš ho nebudeme mít zpátky ještě pěkně dlouho.“

Lidé lehce pokyvovali hlavou. Soucitně. Napjatě. V poslední době to nebylo první napadení, už čtvrté, a všechna postihla bezdomovce. Lidi bez přístřeší, jak jim tady říkala média. A ve všech případech to bylo stejné. Mladíci si vyčíhali někoho z nich na některém jejich oblíbeném místě a zmlátili ho. Velmi krutě. A všechno to natočili a vyvěsili na jednu internetovou stránku.

To na tom bylo skoro to nejhorší.

Tak strašně ponižující. Jako by sloužili jenom jako boxovací pytle v hraném dokumentu o násilí pro zábavu.

Skoro stejně nepříjemné bylo to, že všichni čtyři prodávali Situation Stockholm. Šlo o shodu okolností? Ve Stockholmu žilo asi pět tisíc bezdomovců a k prodejcům patřil jen jejich zlomek.

„Vybírají si jenom nás?!“

„Proč by to sakra dělali?“

Na to samozřejmě neuměl nikdo odpovědět. Zatím. Ale bylo dost drsné děsit už tak vystrašené osazenstvo místnosti.

„Sehnal jsem slznej plyn.“

To promluvil Bo Fast. Lidé se po něm podívali. Už několik let si pod jeho zvláštním jménem nepředstavovali nic divného. Bo zvedl sprej do výšky, aby se mohli všichni podívat.

„Víš, že je to nezákonný?“ řekl Jelle.

„Cože?“

„Nosit něco takovýho u sebe.“

„No a? Jak zákonný je nechat se zbít?“

Na to Jelle nedokázal najít správnou odpověď. Stál u stěny, vedle sebe měl Arva Pärta. Kousek dál postávala Vera. Protentokrát si nechala komentáře pro sebe. Strašně ji zničilo, když jí Pärt zavolal a vyložil, co se stalo Bensemanovi jen několik minut po tom, co s Jellem odešla z parku. Byla přesvědčená, že mohla napadení zabránit, kdyby se ještě zdržela. Jelle o tom přesvědčený nebyl.

„A co bys tam krucinál jako dělala?“

„Rvala se! Víš, jak jsem se vrhla na ty, co nám chtěli čórnout v Midsommarkransenu mobily?“

„Byli ožralý a jeden z nich byl skoro trpaslík.“

„Tak bys pomohl ty, ne?“

Potom se na noc rozešli a teď stáli tady. A Vera mlčela. Koupila si svazek časopisů, Pärt si koupil totéž, Jelle si jich mohl dovolit jenom pět.

Na ulici vyšli společně a Pärt se najednou rozplakal. Opřel se o drsnou fasádu a před obličejem si držel zašpiněnou dlaň. Jelle a Vera se na něj dívali. Chápali to. Byl tam a viděl to a nezmohl se na zhola nic.

Teď se to vrátilo.

Vera opatrně položila ruku Pärtovi kolem krku a položila si jeho hlavu na rameno. Pärt byl křehký muž.

Ve skutečnosti se jmenoval Silon Karp a pocházel z Eskilstuny, byl to syn estonských přistěhovalců. Ale během jednoho nočního heroinového opojení zahlédl v nějaké komoře v Brunnsgatan starý časopis s fotkou tohoto nesmělého skladatele a byl zaskočen tím, jak si jsou podobní. Karp a Pärt. Prostě spatřil svého dvojníka. A o jednu dávku později do dvojníka vklouzl a ze dvou se stal jeden. Byl Arvem Pärtem. Od té doby si tak začal říkat. A protože společnost, ve které se pohyboval, zvysoka kašlala na to, jak se někdo jmenuje doopravdy, stal se z něj Pärt.

Arvo Pärt.

Předtím řadu let pracoval jako doručovatel, roznášel poštu v jižních předměstích, ale slabé nervy a silná chuť na opiáty ho stáhly dolů, k jeho nynější vykořeněné existenci, životu prodejce bezdomovecké Situation Stockholm.

Teď tu stál, plakal Zaslepené Veře na rameni a nebyl k utišení, plakal pro to, co se stalo Bensemanovi, pro všechno to svinstvo, pro to násilí. Ale zřejmě plakal hlavně pro to, že život vypadá tak, jak vypadá.

Vera ho pohladila po prořídlých vlasech, vzhlédla k Jellemu a Jelle sklopil oči ke svazku svých časopisů.

Pak odešel.

*

Olivia projela školními vraty v Sörentorpu a hned auto zaparkovala napravo. Mezi šedavými sedany různých značek maličko vyčnívalo. Proti tomu nic neměla. Zadívala se k nebi a uvažovala, jestli nemá vytáhnout střechu, ale nechala to být.

„Co když bude pršet?“

Olivia se otočila. Ulf Molin. Stejně starý kluk z její vlastní třídy. Kluk s podivuhodnou schopností vynořit se vždycky v Oliviině blízkosti, aniž by si toho všimla. Teď se vyloupl za jejím autem. Jestli mě náhodou nepronásleduje, pomyslela si.

„Střechu vždycky můžu vytáhnout.“

„I uprostřed hodiny?“

Takový způsob naprosto bezvýznamné konverzace Olivii v tomto okamžiku opravdu unavoval. Vzala si tašku a začala se vzdalovat od auta. Ulf se vydal za ní.

„Viděla jsi tohle?“

Doběhl ji a ukázal jí svůj lesklý tablet.

„Je to to napadení z včerejšího večera, toho bezdomovce.“

Olivia uviděla, jak zakrváceného Bensemana zasahuje několik kopanců do různých částí těla.

„Je to zase na stejné webové stránce,“ řekl Ulf.

„Trashkick?“

„Jo.“

O té stránce diskutovali ve škole včera a všechny to pořádně šokovalo. Jeden učitel jim vysvětlil, že první film a webovou adresu někdo vyvěsil na 4chan.org. Což je stránka, kterou navštěvují miliony mladých lidí. Film i adresa byly celkem rychle zablokovány, ale mnoho lidí adresu vidělo a rychle se to rozneslo. Adresa vedla na stránku trashkick.com.

„To ji nemůžou zavřít?“

„Nejspíš běží na nějakém neznámém webhostingu, policii se po tom vůbec nepátrá snadno a je těžké ji vypnout.“

Vysvětlil učitel.

Ulf jí přestal držet tablet před očima.

„Ten čtvrtý film, co teď vyvěsili… to je tak strašně úchylný.“

„To, že napadají lidi, nebo že to dávají na net?“

„No… obojí.“

„A co myslíš, že je horší?“

Uvědomovala si, že by s ním neměla zapřádat rozhovor, ale ke školní budově to bylo pár set metrů a Ulf tam měl namířeno taky. Navíc si ráda vynucovala názory ostatních lidí. Proč, to nevěděla. Udržovala si je tak od těla.

Útokem.

„Myslím, že je to jedno a totéž,“ řekl Ulf. „Napadají je proto, aby to vyvěsili, a kdyby neměli kam to dávat, asi by je ani nenapadali.“

Dobře, pomyslela si Olivia. Dlouhá věta, souvislé uvažování, inteligentní odhad. Kdyby si ji tolik nepředcházel a víc přemýšlel, určitě by postoupil v její pečlivě vybírané společnosti o několik stupňů výš. Navíc byl docela namakaný a o půl hlavy vyšší než ona. A měl tmavé kudrnaté vlasy.

„Co děláš večer? Nepůjdeme na pivo nebo tak?“

Vrátil se na svou starou úroveň.

Učebna byla skoro plná. V Oliviině třídě bylo čtyřiadvacet studentů, rozdělených do čtyř základních skupin. Ulf do té její nepatřil. Vepředu u tabule stál Ake Gustafsson, jejich instruktor. Bylo mu něco přes padesát a za sebou měl dlouhou kariéru u policie. Ve škole byl docela oblíbený. Trochu upovídaný, mysleli si jedni. Okouzlující, myslela si Olivia. Líbilo se jí jeho obočí, takový ten hustý typ, který jako by přímo nad očima žil svým vlastním životem. Teď v jedné ruce držel nějaký seznam. Svazek podobných papírů ležel na stole vedle něj.

„Protože se za několik dní rozejdeme, napadlo mě trochu i mimo kurz, z mé vlastní iniciativy, že byste mohli dostat přes prázdniny menší úkol, úplně dobrovolný. Mám tu kompendium s několika staršími nevyřešenými vraždami spáchanými ve Švédsku, sám jsem to dal dohromady, myslel jsem, že byste si mohli nějakou z nich vybrat a provést vlastní analýzu vyšetřování, podívat se na to, co by se bývalo dalo udělat jiného za pomoci dnešních policejních metod, diagnostiky DNA, geografické analýzy, elektronického odposlouchávání a tak dále a tak dále. Jedná se o malé cvičení na téma, jak může pokročit práce s odloženými případy. Dotazy?“

„Není to tedy povinný úkol?“

Olivia pohlédla na Ulfa. Vždycky se na něco zeptá, jen aby se zeptal. Ake už přece řekl, že je úkol dobrovolný.

„Je úplně dobrovolný.“

„Ale dostaneme malé plus, když ho splníme?“

Když hodina skončila, šla Olivia dopředu a vzala do ruky jedno kompendium. Ake si jí všiml a kývl hlavou ke složce, kterou držela.

„Na jednom z těch vyšetřování pracoval váš táta.“

„Vážně?“

„Ano, myslel jsem, že by bylo pěkné, kdybyste si to vzala.“

Olivia se posadila na lavičku kousek dál od školní budovy, vedle tří mužů. Všichni tři mlčeli, byli totiž z bronzu. Jeden z nich představoval Hezouna Bengtssona, notorického podvodníka první půlky dvacátého století.

Olivia o něm nikdy neslyšela.

Druzí dva byli kriminálník Tumba-Tarzan a strážmistr Björk. Poslední jmenovaný měl na kolenou policejní čepici. Na ni někdo postavil prázdnou plechovku od piva.

Olivia otevřela kompendium. Vlastně předtím ani neuvažovala o tom, že by se o prázdninách věnovala práci do školy, i kdyby byla dobrovolná. Byl to hlavně způsob, jak odejít z učebny a vyhnout se tomu, jak se Ulf babrá v nicotnostech.

Teď byla zvědavá.

Táta se zapojil do jednoho z těch vyšetřování.

Rychle listovala kompendiem. Šlo o velmi zkrácená resumé. Pár fakt o tom, jak k činům došlo, o místech a datech, pár o vyšetřováních. S takovou policejní terminologií byla celkem obeznámena. Slýchala rodiče, jak se u kuchyňského stolu baví o soudních případech, celou dobu, co vyrůstala. Její máma Maria byla kriminální soudkyně.

Případ našla až skoro úplně vzadu. Mezi lidmi, kteří měli vyšetřování na starost, figuroval Arne Rönning.

Komisař Švédské kriminální policie.

Táta.

Olivia vzhlédla a letmo přejela očima kolem sebe. Škola ležela v téměř nenarušeném přírodním prostředí s rozlehlými udržovanými travnatými plochami a krásným lesoparkem, který vedl až k zátoce Edsviken. Neobyčejně klidné místo.

Přemýšlela o Arnovi.

Tátu milovala, vroucně, a on je teď po smrti. Dožil se jen devětapadesáti. Nespravedlnost, napadlo ji. A pak se vrátily ony myšlenky. Ty, které ji často mučily, které jí téměř působily fyzickou bolest. Ty, které se týkaly její zrady.

Vůči němu.

Měli spolu úzký a vřelý vztah až do konce její puberty a ona ho potom zradila, když najednou onemocněl. Vyrazila do Barcelony, aby se učila španělsky, pracovala, užívala si… měla se super!

Utekla jsem, pomyslela si. Ale tenkrát jsem to tak neviděla. Zdrhla jsem proto, že jsem nedokázala připustit, že je nemocný, že se mu to může zhoršit, že klidně může umřít.

Jenže on umřel. Když byla Olivia ještě pryč. Když byla v Barceloně.

Pořád si pamatovala, jak jí zavolala matka.

„Táta v noci zemřel.“

Olivia si otřela oči a v myšlenkách přešla k mámě. K době po tátově smrti, když se vrátila z Barcelony. Bylo to strašné období. Marii ničil a uzavíral její vlastní smutek. Smutek, ve kterém nebyl prostor pro Oliviiny pocity viny a úzkosti. Místo toho kolem sebe mlčky chodily po špičkách, jako by se bály, že by se celý svět zhroutil, kdyby daly najevo, co cítí.

Pak se to postupně ustálilo, samozřejmě, ale pořád to nebylo nic, čím by se zabývaly.

Ani zdaleka ne.

Táta jí opravdu chyběl.

„Našla jsi nějaký případ?“

Byl to Ulf, svým charakteristickým způsobem se zhmotnil před ní.

„Ano.“

„A který?“

Olivia se podívala do kompendia.

„Jeden případ na Nordkosteru.“

„Kdy se to stalo?“

„V sedmaosmdesátém.“

„Proč sis ho vybrala?“

„Ty sis taky něco našel? Nebo ses na to vykašlal? Přece to nebylo povinné.“

Ulf se trochu zasmál a praštil sebou na lavičku.

„Nevadilo by ti, kdybych si přisedl?“

„Vadilo.“

Olivia uměla celkem dobře klást důraz na věci. Navíc se chtěla soustředit na případ, který právě znovu otevřela.

Případ, na kterém pracoval její táta.

Dost dramatický případ, jak se později ukázalo. A Ake ho shrnul tak zajímavě, že se o něm Olivia chtěla dozvědět víc.

Zajela autem do Královské knihovny a sestoupila do suterénu, kde se nacházela speciální čítárna pro noviny uložené na mikrofilmech. Žena, která měla sál na starost, jí ukázala, jak se hledá v policích a které čtecí zařízení může použít. Všechno bylo pečlivě uloženo. Na mikrofilmech byly úplně všechny noviny, od padesátých let do současnosti. Šlo jen o to vybrat si titul a ročník, posadit se ke čtečce a dát se do toho.

Olivia začala s jedním místním listem, který pokrýval Nordkoster. Se Strömstadskými novinami. Datum a místo vraždy znala z kompendia. Když začala vyhledávat, po chvíli se na obrazovce objevil velký titulek „DĚSIVÁ VRAŽDA NA OSTROVNÍ PLÁŽI“. Článek napsal poměrně rozrušený novinář, který v něm podal několik faktických informací o místě a času.

Pokračovala.

Další hodinu procházela ve stále větších kruzích přes noviny Bohusläningen a Hallandsposten. K göteborským deníkům. Večerníkům ze Stockholmu. Větším celostátním periodikům.

A dělala si poznámky.

Horečně.

Nic nevynechávala.

Ten případ opravdu přitáhl pozornost celého Švédska. Z několika důvodů. Jednalo se o záměrně krutou vraždu, kterou na mladé těhotné ženě spáchali neznámí pachatelé. Nenašli se žádní podezřelí. Nebyl objasněn motiv. I jméno oběti bylo neznámé.

Případ zůstával po celá léta nevyřešenou záhadou.

Olivia si uvědomila, že ji to stále víc fascinuje. Nejen ten případ jako fenomén, ale především samotná vražda. To, co se odehrálo za měsíčné noci v jedné ze zátok Hasslevikarna na Nordkosteru. Ďábelský způsob, jak zavraždit nahou těhotnou ženu.

Pomocí přílivu.

Přílivu?

Opravdová mučicí technika, napadlo Olivii. Extrémní forma utopení. Pomalá, nelidská.

Proč právě tenhle způsob?

Tak pompézní metoda?

Oliviina fantazie se rozběhla na plné obrátky. Mohla tam existovat spojitost s okultismem? S uctívači přílivu? Nebo úplňku? Vražda se odehrála pozdě večer. Byla to nějaká forma obětování? Nějaký rituál? Sekta? Měl se plod vyříznout a obětovat nějakému měsíčnímu božstvu?

Dej mi pokoj, pomyslela si.

Olivia vypnula čtecí zařízení, opřela se v židli a shlédla k poznámkovému bloku plnému nejrůznějších čmáranic: směsice fakt a spekulací, pravdy a dohadů a více nebo méně pravděpodob- ných hypotéz nejrůznějších kriminálních reportérů a kriminologů.

Podle jednoho „spolehlivého zdroje“ se v těle zavražděné našly stopy drog. Rohypnolu. Rohypnol patří mezi klasické prášky podávané před znásilněním, pomyslela si Olivia. Ale nebyla ta žena ve vysokém stadiu těhotenství? Uspali ji? Proč?

Podle policie se kousek výš mezi písečnými dunami našla tmavá látková bunda. Na ní byl objeven pramínek ženiných vlasů. Kde byl zbytek oblečení, pokud bunda patřila oběti? Vzali ho vrazi s sebou a na bundu zapomněli?

Po ženině totožnosti bylo vyhlášeno mezinárodní pátrání, ale nepřineslo žádný výsledek. Je zvláštní, že nikomu nechybí těhotná žena, pomyslela si.

Podle policie bylo ženě mezi pětadvaceti a třiceti lety a možná byla latinskoamerického původu. Co chtěli říct tím „latinskoamerickým původem“? Jak velkou oblast to zahrnuje?

Svědkem celé události na pláži byl devítiletý chlapec, který se podle místního reportéra jmenoval Ove Gardman. Chlapec běžel domů a upozornil na to rodiče. Kde může být dneska? Podaří se jí s ním spojit?

Podle policie byla žena v okamžiku, kdy Gardmanovi rodiče přišli na pláž, v bezvědomí, ale naživu. Pokusili se o resuscitaci, jenže když přistála helikoptéra záchranky, byla už žena po smrti. Jak daleko bydleli Gardmanovi? napadlo ji. Jak dlouho trvalo, než sem doletěla helikoptéra?

Olivia se zvedla. Ve spáncích jí bušil tep a myšlenky. V půlce cesty nahoru ztratila rovnováhu.

Krev jí dosahovala jen ke kotníkům.

V ulici Humlegardsgatan klesla do auta a ucítila, jak jí kručí v žaludku. Kručení utišila energetickou tyčinkou z palubní skříňky. V čítárně seděla dlouho a maličko ji překvapilo, když si všimla, kolik je hodin. Čas tam dole jako by neexistoval. Nahlédla do poznámkového bloku. Cítila, že se do toho starého případu z pláže pohroužila opravdu celá. Nejen proto, že na něm pracoval Arne, to tomu jen soukromě dodávalo na zajímavosti, ale kvůli všem podivuhodným ingrediencím. Do paměti se jí vryl zejména jeden konkrétní detail: nikdy se nepodařilo zjistit totožnost zavražděné. Tehdy ani nikdy jindy ji nikdo neidentifikoval. Po celé ty roky.

To v Olivii vzbudilo zvláštní zájem.

Chtěla se dozvědět víc.

Kdyby táta žil, co by jí tak o tom řekl?

Vytáhla mobil.

Ake Gustafsson stál na pečlivě zastřiženém trávníku u Policejní akademie s ženou ve středním věku. Pocházela z Rumunska a měla na starost školní kantýnu. Pozvala Akeho na cigaretu.

„Moc lidí dneska nekouří,“ prohodila.

„To ne.“

„Asi to má něco do činění s rakovinou.“

„Nejspíš.“

A přitom kouřili.

V půlce cigarety zazvonil Akemu mobil.

„Tady je Olivia Rönningová, dobrý den. Ano, vybrala jsem si ten případ na Nordkosteru a chtěla bych…“

„Tomu rozumím,“ přerušil ji Ake, „váš táta na něm pracoval a…“

„Ale to není ten důvod.“

Olivia si chtěla vytyčit jasné meze. Teď šlo o ni a o nynějšek. S jejím tátou to nemělo co dělat. Přinejmenším ne ve vztahu k jejímu instruktorovi. Zvolila si pracovní úkol, který chtěla splnit podle sebe. Je už taková.

„Vybrala jsem si ho, protože je podle mě zajímavý,“ řekla.

„Ale dost obtížný.“

„Ano, proto volám. Ráda bych se podívala na skutečné záznamy z vyšetřování, kde jsou?“

„Pravděpodobně v ústředním archivu v Göteborgu.“

„Vážně? To je ale škoda.“

„Ale stejně byste se do nich nemohla podívat.“

„Proč ne?“

„Protože když jde o nevyřešenou vraždu, která ještě není promlčená, nemá nikdo povoleno zasahovat do vyšetřování, pokud nepatří do vyšetřovací skupiny.“

„Aha… tak co mám dělat? Jak získám víc informací?“

Ve sluchátku bylo ticho.

Olivia se posadila za volant s mobilem u ucha. O čem Ake přemýšlí? Viděla, jak se k ní rozhodnými kroky blíží policistka v uniformě. Auto stálo na místě pro hendikepované. To není moc dobré. Nastartovala v okamžiku, kdy znovu uslyšela Akeho hlas.

„Můžete se pokusit promluvit s člověkem, který vedl vyšetřování,“ řekl.

„Jmenoval se Tom Stilton.“

„Já vím.“

„Kde se zdržuje teď?“

„To netuším.“

„Nepracuje na policii?“

„Nemyslím. Ale zkuste Olsäterovou, Mette Olsäterovou, je to kriminální komisařka, trochu spolu pracovali, možná bude něco vědět.“

„A ta je kde?“

„Na státní policii, budova C.“

„Díky!“

Olivia vyjela z místa na plný plyn, strážnici přímo před nosem.

*

„Situation Stockholm! Zbrusu nové číslo! Čtěte o princezně Victorii a podpořte bezdomovce!“

Hlas Zaslepené Very se bez problémů nesl přes zástupy dobře situovaných obyvatel södermalmské Sofo, kteří byli na cestě do obchodního domu Söderhallarna s úmyslem nacpat nákupní tašky až po okraj směsicí potravin a luxusního zboží. Ona sama jako by se celým svým vzezřením připravovala na velkou scénu v Královském divadle. Trochu sešlejší varianta herečky Margarethy Krookové v časech její největší slávy. Stejně ostrý pohled, přirozená autorita a charisma, kterému člověk neunikne.

Obchody jí šly dobře.

Půlka jejího balíčku už byla pryč.

Arvo Pärt tak dobře neprodával. Neprodal nic. Stál opřený o zeď o kousek dál. Neměl svůj den a nechtěl být sám. Po očku se díval po Veře. Obdivoval její sílu. Věděl něco o jejích temných nocích, věděla to většina z jejího okolí. Přesto teď působila dojmem, jako by jí patřil svět. Bezdomovkyni. Pokud se ovšem jako domov nepočítal opotřebovaný, špinavý karavan z šedesátých let.

Vera ho tak brala.

„Nejsem bezďačka.“

Jak jednou řekla zákazníkovi, který si koupil časopis a chtěl se trochu pošťourat v jejím soukromí.

„Pohybuju se mezi dvěma přechodnejma bydlištěma.“

Což byla částečně pravda. Figurovala na obecním seznamu První bydlení, politického projektu, který měl nalakovat na růžovo situaci stockholmských lidí bez domova. Když bude mít štěstí, dostane bydlení na podzim, řekli jí. Byt na zkoušku. Když se bude dobře chovat, možná bude její natrvalo.

Vera to měla v plánu.

Chovala se dobře pořád. Skoro. Měla svůj karavan a předčasný důchod, úžasných pět tisíc měsíčně. Ty si ukládala jako plátky sobího masa, aby pokryla to nejnutnější. Zbytek vyhrabala z kontejnerů.

To jí nedělalo starosti.

„Situation Stockholm!“

Právě prodala další tři čísla.

„Ty budeš jako stát tady?“

To se zeptal Jelle. Zčistajasna se objevil se svými třemi výtisky v ruce a postavil se kousek od Very.

„Jo, proč by ne?“

„To je Bensemanův plac.“

Každý prodejce měl ve městě vlastní místo. To bylo napsané na plastové kartičce, kterou měli zavěšenou kolem krku, společně se jménem prodejce. Na Bensemanově kartičce stálo „Benseman/Söderhallarna“.

„Benseman tu nejspíš nějakou dobu prodávat nebude,“ řekla Vera.

„Je to jeho plac. Zastupuješ ho?“

„Ne. Ty jo?“

„Ne.“

„Tak co tu děláš?“

Jelle neodpověděl. Vera udělala krok k němu.

„Máš něco proti tomu, že tu stojím?“

„Je to dobrej plac.“

„Jo.“

„Můžem se o něj šábnout?“ zeptal se Jelle.

Vera se maličko zasmála a zadívala se na Jelleho. Tím pohledem, před kterým uhýbal co možná nejrychleji. Jako i v tomhle případě. Podíval se do země. Vera se postavila těsně k němu, trochu se předklonila a pokusila se jeho pohled vylovit odspodu. Jako se zasekává pstruh. Bez šance. Jelle se vykroutil. Vera se chraplavě zasmála, což okamžitě přimělo několik rodin s malými dětmi, aby se se svými vydesignovanými kočárky vydaly jinam.

„Jelle!“ zachechtala se.

Pärt se odlepil ode zdi. Děje se něco? Znal Veřin temperament. O Jellem toho tolik nevěděl. Říkalo se, že pochází z nějakého vzdálenějšího ostrova při pobřeží. Z Rödlögy, tvrdil někdo. Jelle je syn lovce tuleňů! Ale říkalo se toho tolik a jen málo z toho byla pravda. Teď stál údajný tuleňář před obchodním domem a měl s Verou nějakou rozepři.

Nebo co to bylo.

„O čem se hádáte?“

„Nehádáme se,“ odpověděla Vera. „S Jellem se nikdy nehádám. Já říkám, jak se věci mají, a on civí do země. Nemám pravdu?“

Vera se otočila k Jellemu, ale on už tam nebyl. Stačil popojít patnáct metrů. Nechtěl se s Verou hádat o Bensemanovo místo. Kašlal vlastně úplně na to, kde Vera časopisy prodávala. To je čistě její věc.

Bylo mu šestapadesát a kašlal v podstatě na všechno.

*

Olivia ujížděla autem letním podvečerem, byla na cestě na Södermalm. Za sebou měla náročný den. Ráno začalo mizerně, jako obyčejně tlachala s Ulfem Molinem a pak našla tu nevyřešenou vraždu. Která ji začala zajímat. Z několika důvodů. Jak osobních, tak jiných.

Hodiny strávené v Královské knihovně tomu ničeho neubraly.

Jak se to najednou všechno semlelo, pomyslela si. Nic takového neplánovala. Brzy mělo přijít letní volno, po drsném, intenzivním období, kdy přes týden chodila do školy a o víkendech pracovala ve vazební věznici Kronobergshäktet. Pak si chtěla dát oddech. Podařilo se jí ušetřit trochu peněz, se kterými se nějakou dobu mohla držet nad vodou. Jedním z plánů byl zájezd na poslední chvíli. Navíc skoro rok neměla sex. I s tím chtěla něco udělat.

A teď přijde tohle?

Neměla by teda tu školní práci vynechat? Byla přece dobrovolná. Vtom zavolala Lenni.

„Ano?“

Lenni byla její nejlepší kamarádka už od gymnázia. Holka, která proplouvala životem a zoufale hledala něco, čeho by se chytla, aby se nepotopila. Která vždycky chtěla do města, aby viděla, jak se věci mají, protože se bála, že by jí něco uniklo. Teď dala dohromady čtyři další kámošky, aby nepropásla Jakoba, který ji právě zajímal. Na Facebooku se dočetla, že se večer chystá do Strandu v Hornstullu.

„Musíš vyrazit s náma! Bude to výborný! Sejdeme se u Lollo v osm a…“

„Lenni.“

„Ano?“

„To nepůjde, musím… mám práci do školy, musím na ní večer dělat.“

„Ale jde i Jakobův kámoš Erik, několikrát se po tobě ptal! A ten je tak pěknej! Pro tebe úplně ideální!“

„Jenže já fakt nemůžu.“

„Ty jsi vážně děsná, Oli! Měla by sis fakt zašukat, abys přišla zase do formy!“

„Někdy jindy.“

„To teď říkáš pořád! Ale nesváděj to pak na mě, až ti něco uteče!“

„Slibuju. Doufám, že ti to s Jakobem klapne!“

„Jo, drž mi palce! Ahoj!“

Olivia už jí nestihla odpovědět, Lenni zavěsila. Byla na cestě někam jinam, někam, kde se něco děje.

Proč vlastně odmítla? Vždyť se přece sama v myšlenkách zabývala kluky, zrovna když Lenni zavolala. Je už prostě vážně tak děsná, jak tvrdila Lenni? Práce do školy?

Proč se s ní vytasila?

Olivia naplnila misku kočičím žrádlem a vyčistila kočičí záchod. Pak se ponořila do práce s laptopem. Vlastně měla spíš chuť se vykoupat, ale odtok byl něčím ucpaný, takže kdyby ho chtěla vyčistit, zatopila by podlahu a do toho se nemohla pustit teď hned. Vrhne se na to druhý den. Má to na „seznamu úkolů na zítra“. Na seznamu, který před sebou šikovně tlačila skoro celé jaro.

Teď si otevřela Google Earth.

Nordkoster.

Stále ji fascinovala možnost sedět doma před obrazovkou a přitom se moct snést skoro na úroveň oken budov a domovů po celém světě. Vždycky když si otevřela tuhle stránku, měla pocit, že někoho špehuje. Málem jako nějaký šmírák.

Ale tentokrát si povšimla, že se v ní rozechvělo několik dalších pocitů. Čím víc si přibližovala ostrov, krajinu, cesty, domy, čím blíž se dostávala k cíli, tím víc pocity zesilovaly. A pak byla tam.

Nad zátokami Hasslevikarna.

Na severní části ostrova.

Je to skoro jako nějaký malý záliv, pomyslela si. Zkusila se dostat co možná nejblíž. Bylo to dost blízko. Viděla písečné duny nahoře, viděla pláž. Pláž, kde zakopali tu těhotnou ženu. Ležela před ní, na obrazovce.

Šedá, zrnitá.

Okamžitě si začala představovat, kde se to asi tak mohlo stát. Kde ji zakopali?

Bylo to tady?

Nebo tamhle?

Kde se našel ten kabát?

A kde seděl ten malý kluk, který všechno viděl? Bylo to na útesech na západní straně od pláže? Nebo na východní? Na okraji lesa, dál od moře?

Najednou si uvědomila, že ji začíná štvát, že se nemůže přiblížit ještě víc. Až dolů. Skoro se postavit nohama na pláž.

Být tam.

Jenže to nemohla a nedostala se tam blíž než takhle. Povolila. Teď by si mohla dopřát pivo. Se kterým ji Ulf už otravoval několikrát. Ale ona si ho dá sama doma, aniž by se musela družit se spolužáky v hospodském prostředí.

O samotě.

Olivia si to jako single užívala. Byla to její vědomá volba. S kluky nikdy problémy neměla, naopak. Po celou dobu, kdy vyrůstala, jí něco dávalo najevo, že je atraktivní. Nejdřív všechny ty roztomilé fotky maličké holčičky a Arnova záplava prázdninových filmů s Olinkou jako ústředním námětem. Potom všechny ty pohledy, když vykročila do velkého světa. Jednu dobu si hrála tak, že si nasadila sluneční brýle a sledovala všechny kluky, které potkala. Jak ji jejich pohledy pronásledovaly, kamkoli šla, a nepouštěly ji, dokud je neminula. Rychle ji to unavilo. Uvědomovala si, kdo je a co má. V téhle oblasti. Dodávalo jí to jistotu.

Nemusela se vydávat na lov.

Jako Lenni.

Olivia měla mámu a svůj byteček. Dva bíle vymalované pokoje s prkennou podlahou. Vlastně ne svůj, pronajímala si ho z druhé ruky od bratrance, který pracoval pro Švédskou obchodní radu v Jižní Africe. Měl by tam zůstat dva roky. Do té doby tu bude bydlet ona. Obklopená jeho nábytkem. Každá sranda něco stojí.

A pak měla Elvise. Kocoura, který jí zůstal po intenzivním vztahu s jedním sexy Jamajčanem. S klukem, na kterého narazila v Nova Baru ve Skanegatan. Zpočátku ji překvapivě rajcoval a pak se do něj zamilovala.

Pro něj měla obrácenou verzi.

Skoro rok spolu cestovali, smáli se a souložili a on se pak potkal s kamarádkou z místa, odkud pocházel. Přesně tak to řekl. Která byla alergická na kočky. A tak kocour zůstal ve Skanegatan. Když se Jamajčan odstěhoval, překřtila ho na Elvise. On mu říkal Ras Tafari, podle jména Haile Selassieho ze třicátých let.

Elvis jí byl po chuti víc.

Teď kocoura milovala skoro stejně jako mustanga.

Obrátila do sebe pivo.

Bylo dobré.

Když se chystala otevřít druhé, všimla si, že má vysoký obsah alkoholu, a uvědomila si, že neobědvala. A ani nevečeřela. Když se do něčeho pustila, mělo jídlo nízkou prioritu. Teď cítila, že by potřebovala něco málo do žaludku, aby přebila nepatrné vzpouzení uvnitř v mozku. Neměla by seběhnout pro pizzu?

Ne.

Trocha vzpouzení může být jen příjemná.

Vzala si s sebou pivo do malé ložnice a svalila se na postel. Na stěně visela uprostřed podlouhlá šedobílá dřevěná maska. Jeden z předmětů, které si bratranec přivezl z Afriky. Ještě pořád se nerozhodla, jestli se jí má líbit nebo ne. Občas přicházely noci, kdy se probudila z nějakého děsivého snu a viděla, jak se na ni z bílých úst masky odráží měsíční světlo. To nebylo vůbec příjemné. Olivia se zadívala ke stropu a najednou si uvědomila, že několik hodin už neměla v ruce mobil. Nebylo to u ní obvyklé. Přístroj byl součástí Oliviiny výbavy. Když ho neměla někde v kapse, cítila se jako bez oblečení. Teď ho vyndala a zapnula. Zkontrolovala mail, esemesky a diář a pustila si webovou verzi Švédské televize, SVT Play. Trocha zpráv, než odpadne, bude perfektní!

„Ale jak tedy chcete zareagovat?“

„O tom tady a teď mluvit nemůžu.“

Člověk, který o něčem nemohl mluvit tady a teď, ve zpravodajské relaci, se jmenoval Rune Forss, byl to komisař stockholmské policie, bylo mu něco přes padesát let. Dostal na starost ty děsné případy napadení lidí bez domova. Úkol, kvůli kterému Forss zřejmě nebude skákat radostí do stropu, pomyslela si. Vypadal, že patří do staré školy. Té staré školy, kde se hlásalo, že lidé si za to, do jaké situace se dostanou, můžou sami. Jak v dobrém, tak ve zlém. Zvlášť když se jednalo o švindl a ještě spíš když se jednalo o osoby, které se nedokázaly vzchopit, sehnat si práci a chovat se jako všichni ostatní.

Mohly to klást z velké části za vinu samy sobě.

To byl postoj, který se určitě nevyučoval na Policejní akademii, ale o kterém všichni věděli, že ho někteří zastávají. Několik Oliviiných spolužáků už se nakazilo stejným žargonem.

„Nemá policie v plánu lidi bez domova infiltrovat?“

„Infiltrovat?“

„Ano. Vydávat se za bezdomovce. Aby pochytala pachatele.“

Když Rune Forss otázku pochopil, vypadalo to, že jen těžko skrývá úsměv.

„Ne.“

Olivia zaklapla mobil.

*

V laskavém líčení by u lůžka těžce zraněného muže seděla na prosté židli jedna z bezdomovkyň. Rukama by přejížděla po jeho pokrývce a pokoušela se mu dodat trochu křehké útěchy. Ale v pravdivém líčení, v tom, které zachycuje, co se opravdu stalo, personál nemocnice zavolal ostrahu už v okamžiku, kdy si to Zaslepená Vera hasila halou k výtahům. Ochranka ji dostihla v chodbě kousek před Bensemanovým pokojem.

„Sem nesmíte!“

„Proč jako? Chci jenom pozdravit kámoše, kterej…“

„Půjdete s náma!“

A tak Veru vykázali.

Což je přikrášlený popis toho, jak příslušníci ostrahy zbytečně brutálním a velmi nepříjemným způsobem odvedli kňourající Veru před zaraženými lidmi celou velkou nemocniční halou a víceméně ji vyhodili na ulici. Navzdory tomu, že se dovolávala všech svých lidských práv. V její vlastní verzi a ve vlastním podání.

Šup s ní ven.

Do letní noci.

A tam začala její dlouhá pouť ke karavanu v Bezejmenném lese v Solně.

O samotě.

Nocí, kterou se pohybovali násilničtí mladíci, a kdy Rune Forss usnul na břiše.

Žena, která si právě do úst vložila kousek princeznina dortu, měla ostré, rudě namalované rty, šedé vlasy upravené do vysokého, přepečlivého účesu a objem. Jak jednou poznamenal její muž: „Moje manželka má objem.“ Což znamenalo, že byla hodně korpulentní. Skutečnost, která ji trápila ve vlnách, jednou ano, jindy ne. V období útrap se ten objem pokoušela zmenšit, se sotva znatelnými výsledky. Ve druhých obdobích si užívala to, čím byla. Teď seděla ve své rozlehlé služební místnosti v budově C Švédské kriminální policie a potají jedla dort. Na půl ucha sledovala rozhlasové zprávy. Podnik jménem MWM, Magnuson World Mining, byl právě zvolen švédskou společností roku s působením v zahraničí.

„Tato zpráva se dnes setkala s mohutnými protesty z mnoha odlišných stran. Na podnik se snáší velká vlna kritiky za jeho metody ve spojitosti s těžbou coltanu v Kongu. Na kritiku odpověděl ředitel podniku Bertil Magnuson následovně.“

Žena s pusou plnou dortu rádio vypnula. Jméno Bertila Magnusona znala ve spojitosti s jedním zmizením v osmdesátých letech.

Očima zalétla k podobence, která stála na okraji psacího stolu. Její nejmladší dcera Jolene. Dívka se na ni smála podivným úsměvem a nevyzpytatelnýma očima. Měla Downův syndrom a bylo jí devatenáct. Milovaná Jolene, pomyslela si, kam tě jen život zanese? Natahovala se po posledním kousku dortu, když někdo zaklepal na dveře. Rychle dort schovala za několik šanonů stojících na stole a otočila se.

„Dále!“

Dveře se otevřely a dovnitř nakoukla mladá žena. Pohled jejího levého oka nebyl tak docela rovnoběžný s pohledem pravého, trochu šilhala, vlasy měla svázané do umného černého uzlu. „Mette Olsäterová?“ zeptal se uzel.

„O co jde?“

„Můžu dál?“

„O co jde?“

Uzel zřejmě nevěděl, jestli to znamená, že může vstoupit, nebo naopak. Zůstala stát v pootevřených dveřích.

„Jmenuju se Olivia Rönningová a chodím na Policejní akademii. Hledám Toma Stiltona.“

„Z jakého důvodu?“

„Dělám na jedné školní práci o případu, který vedl, a potřebovala bych se ho zeptat na pár věcí.“

„Který případ to je?“

„Vražda na Nordkosteru, 1987.“

„Pojďte dál.“

Olivia vešla dovnitř a zavřela za sebou. Kousek od stolu Olsäterové stála židle, ale Olivia se neodvážila posadit. Bez vyzvání. Žena za stolem nebyla jenom výrazně tlustá, ale taky měla očividnou autoritu.

Kriminální komisařka.

„Řekněte mi něco o té školní práci.“

„Máme za úkol se podívat na stará vyšetřování vražd a zjistit, co jiného by se dalo udělat dneska, s moderními metodami.“

„Trénink na odložených případech?“

„Něco takového.“

Rozhostilo se ticho. Mette zašilhala po kousku dortu. Věděla, že by ho nedokázala zakrýt, kdyby mladé dámě dovolila posadit se na židli, a tak ji nechala stát.

„Stilton od policie odešel,“ řekla jenom.

„Aha, dobrá. A kdy?“

„Je to relevantní?“

„Ne, já… možná by mi ale přesto mohl na něco odpovědět? I když odešel. Proč vlastně?“

„Z osobních důvodů.“

„Co dělá teď?“

„To netuším.“

Jako ozvěna Akeho Gustafssona, pomyslela si Olivia.

„Nevíte, kde bych ho mohla zastihnout?“

„Ne.“

Mette Olsäterová se nehybným pohledem dívala na Olivii. Se zřejmým důrazem. Z její strany byl rozhovor u konce.

„Stejně děkuju,“ řekla Olivia.

Než se vydala ke dveřím, takřka neznatelně se uklonila. Když jimi procházela, otočila se k Mette.

„Máte na krku trošičku šlehačky nebo něčeho takového.“

A pak za sebou rychle zavřela.

Mette si stejně rychle přejela rukou po hrdle a maličkatý kousíček smetla.

Rozzlobeně.

Ale i trochu vesele: tomu se Marten, její muž, večer zasměje. Miloval trapné situace.

Už míň zábavné bylo pátrání téhleté Rönningové po Tomovi. Sice ho nenajde, ale jen to, že zmínila jeho jméno, se dotklo určité části Mettina nitra.

Neměla ráda, když se jí tam něco dotýkalo.

Mette byla analyticky založena. Vynikající vyšetřovatelka s nadupaným intelektem a impozantní schopností dělat víc věcí najednou. Nebylo to chvástání, jednalo se o fakta, která jí zaručila pozici, kterou dnes zastávala. Pozici jedné z nejzkušenějších vyšetřovatelek vražd. Byla to žena, která si zachovávala ledově chladnou hlavu, zatímco měkčí kolegové se topili v nerelevantních emocích.

To se Mette nestávalo nikdy.

Ale měla nitro, kterého bylo snadné se hluboce dotknout. Při zvláštních příležitostech. Ty příležitosti skoro vždycky zahrnovaly Toma Stiltona.

Olivia odešla z Mettiny kanceláře s pocitem… čeho vlastně? Nevěděla přesně. Jako by tu ženu dotaz na Toma Stiltona vyvedl z rovnováhy. Proč ale? Vedl vyšetřování vraždy na Nordkosteru před řádkou let a od té doby byl případ odložen. A teď už není ve službě. Super. Taky může po tomhle Stiltonovi pátrat na vlastní pěst. Nebo se na případ vykašlat, když to teď má být tak komplikované. Jenže to neudělá. Ještě ne. To by bylo moc lehké. Pořád existují další způsoby, jak získat informace, zvlášť když je ještě na policii.

Jedním z nich byl Verner Brost.

A teď se napůl rozběhla bezpohlavní chodbou policejní budovy, sedm metrů za ním.

„Promiňte!“

Muž trochu zpomalil. Bylo mu těsně pod šedesát a mířil na lehký pozdní oběd. Nezdál se být v nejlepší náladě.

„Ano?“

„Olivia Rönningová.“

Olivia ho dohnala a natáhla ruku. Vždycky měla pevný stisk. A nesnášela, když do ruky dostane vlažnou rybu. Verner Brost takovou měl. Navíc to byl čerstvě jmenovaný šéf stockholmské skupiny pro odložené případy. Zkušený vyšetřovatel, obrněný dostatečně silnou vrstvou cynismu a nefalšovanou loajalitou, kolem a kolem vzato dobrý policista.

„Jen bych se ráda dozvěděla, jestli nějak děláte na tom případu z pláže.“

„Na jakém případu z pláže?“

„Vražda na Nordkosteru, 1987.“

„Ne.“

„Znáte ten případ?“

Brost se zadíval na mladou, prudkou ženu.

„Ano, znám ho.“

Olivia jeho zřetelně úsečný tón schválně nevzala na vědomí.

„Proč ho nemáte na agendě?“

„Není realizovatelný.“

„…realizovatelný? Jak to myslíte?“

„Už jste obědvala, slečno?“

„Co když ne?“

„Ani já ne.“

Verner Brost se obrátil na podpatku a namířil si to ke kantýně Švestka v policejní budově.

Nevytahuj se se svou hodností, pomyslela si slečna Olivia a cítila stejnou povýšeneckou shovívavost, jako by k tomu měla nějaké oprávnění.

Není realizovatelný?

„Co jste myslel tím ‚není realizovatelný‘?“

Olivia zatím Brosta následovala ve vzdálenosti několika kroků. Došel do kantýny a na tác si dal jídlo a lehké pivo, aniž by zpomalil. Teď seděl za menším stolkem a jedl s nejvyšším možným soustředěním. Olivia se posadila naproti.

Vzápětí pochopila, že tenhle člověk se přišel jen rychle nasytit. Bílkoviny, kalorie, cukr v krvi. Šlo mu jen o nutný přísun živin. Chvilku se svou replikou čekala.

Nemusela čekat moc dlouho. Brost dokončil příjem potravy pozoruhodně brzy a opřel se v židli s rychlým, nenápadným odříhnutím mezi rty.

„Co jste myslel tím ‚není realizovatelný‘?“ zeptala se znovu.

„Myslel jsem tím, že nemáme předpoklady k tomu, abychom případ otevřeli znovu,“ odpověděl Brost.

„Proč?“

„Jaké máte zkušenosti?“

„Chodím do posledního ročníku na Policejní akademii.“

„Takže bez zkušeností.“

Ale když to říkal, usmál se. Žaludek dostal svoje. Teď se mohl soustředit na kratší rozhovor. Možná by ji mohl pozvat na mátový koláč ke kávě.

„K tomu, abychom otevřeli případ, musíme předpokládat, že lze aplikovat něco z toho, co se nedalo udělat dříve.“

„DNA? Geografickou analýzu? Nová svědectví?“

Úplně bez zkušeností není, pomyslel si Brost.

„Něco takového, nebo nějaké nové technické důkazy, nebo to, že narazíme na něco, co nám při starém vyšetřování uniklo.“

„Ale to se ještě v případě té vraždy na pláži nestalo?“

„Ne.“

Brost se shovívavě usmál. Olivia úsměv opětovala.

„Nedáte si kávu?“ zeptala se.

„S radostí.“

„Něco k ní?“

„Skvělý by byl mátový koláč.“

Olivia byla rychle zpátky. S další otázkou se vytasila ještě předtím, než káva přistála na stole.

„Ten případ vedl Tom Stilton, že?“

„Ano.“

„Nevíte, kde bych ho mohla zastihnout?“

„U policie skončil, je to už hodně let.“

„To vím, ale není ve Stockholmu?“

„Nevím, jednu dobu se říkalo, že se chystá do zahraničí.“

„Aha… škoda… tak to bude asi dost těžké ho kontaktovat.“

„To určitě.“

„Proč skončil? Přece nebyl tak starý, nebo ano?“

„Ne.“

Olivia viděla, že Brost si míchá kávu se zřejmým úmyslem vyhnout se jejímu pohledu.

„Tak proč skončil?“

„Z osobních důvodů.“

Tady bych měla přestat, pomyslela si Olivia. Do soukromí by se opravdu nikomu plést neměla. Její školní práce se to netýká, ani co by se za nehet vešlo.

Jenže Olivia byla Olivia.

„Jaký byl koláč?“ zeptala se.

„Výborný.“

„Jaké osobní důvody měl?“

„Nevíte, co znamená slovo osobní?“

Tak výborný zas ten mátový koláč zřejmě nebyl, napadlo ji.

Olivia odešla z policejní budovy v Polhemsgatan dost podrážděná. Nelíbilo se jí, jak to skončilo. Posadila se do auta, vytáhla laptop, zapnula vyhledávání a napsala tam: „Tom Stilton.“

Vynořilo se několik článků. Všechny souvisely s policií, až na jeden. Na reportáž o požáru na ropné plošině v norských vodách, rok 1975. Jeden mladý Švéd vykonal odvážný čin a zachránil životy tří norských ropných těžařů. Ten Švéd se jmenoval Tom Stilton a bylo mu jednadvacet. Olivia si článek uložila. Pak začala hledat osobní informace.

O dvacet minut později už to chtěla vzdát.

Propátrala telefonní seznam. Žádný Tom Stilton. Další hledání měla stejný výsledek: nic nenalezeno. Ani na narozeninové stránce birthday.se. Z rozmaru ještě prošla i registr vozidel. Totéž.

Ten člověk neexistoval.

Možná se odstěhoval do zahraničí? Jak se zmínil Brost? Je usazený v Thajsku s koktejlem a chlubí se dávným vyšetřováním vražd před několika podroušenými barbínami? Nebo má možná jiné sklony?

Homosexuál?

To ne.

Přinejmenším ne v minulosti. Deset let byl ženatý s jednou a tou samou ženou. S Marianne Boglundovou, všeobecnou forenzní specialistkou, což je zvláštní druh kriminálního technika. To mohla Olivia konstatovat, když nakonec Stiltona našla v manželském registru daňového úřadu.

Tam figuroval.

Na adrese bez telefonního čísla.

Adresu si zapsala.

*

Skoro na druhé straně zeměkoule, ve vesničce na pobřeží Kostariky, seděl starší muž a lakoval si nehty. Byl usazený na verandě u velmi pozoruhodného domu a jmenoval se Bosques Rodriguez. Z toho místa bylo jedním směrem vidět moře a z druhé strany šplhal do horského úbočí tropický deštný prales. Bosques tu prožil celý život, na stejném místě, ve stejném pozoruhodném domě. V minulosti mu lidé říkali „Starý majitel baru z Cabuyi“. Nevěděl, jak mu říkají teď. Do Santa Teresy, kde svůj starý bar měl, se vypravil zřídka. Byl toho názoru, že to místo ztratilo duši. Mělo to co do činění se surfaři a všemi turisty, kteří se sem cpou a nafukujou ceny všeho, co bylo možné nafouknout.

Včetně vody.

Bosques se pousmál.

Cizinci pili jen vodu z petlahví, které si kupovali za nestoudné peníze a potom vyhazovali. Pak vylepovali plakáty, na kterých všechny vyzývali k tomu, aby chránili životní prostředí.

Ten mohutný Švéd z Mal Pais ale takový není, pomyslel si Bosques.

Vůbec ne.

Dva malí kluci seděli mlčky v písku pod větrem poničenou palmou, zády k Tichému oceánu. Kousek od nich se uvelebil muž se zavřeným laptopem na klíně. Byl opřený v jednoduchém bambusovém křesle před nízkým domem s odlupující se modrozelenou omítkou, svého druhu restaurací, kde se v nepravidelnou otevírací dobu prodávaly čerstvě ulovené ryby a alkohol.

Právě teď bylo zavřeno.

Kluci toho muže znali. Byl to jeden z jejich sousedů. Vždycky na ně byl hodný, hrál si a potápěl se s nimi, když hledali mušle. Muž byl do pasu nahý a měl na sobě tenké světlé šortky. Byl naboso. Měl lesklé světlé vlasy a po dohněda opálených tvářích se mu kutálely slzy.

„Ten velkej Švéd brečí,“ zašeptal jeden chlapec.

Hlasem, který se ztratil ve vlažném větru. Druhý kluk přikývl. Muž s laptopem plakal. A plakal už několik hodin. Nejdřív nahoře ve svém domě ve vesnici, nad ránem, pak potřeboval na vzduch a sešel k pláži. Teď seděl s obličejem obráceným k Tichému oceánu.

A dál plakal.

Už před řádkou let zakotvil tady, v Mal Pais, na kostarickém poloostrově Nicoya. Několik domů podél prašné pobřežní cesty. Na jedné straně moře, na druhé deštný prales. Jižně odsud nic, na sever Playa Carmen, Santa Teresa a několik dalších vesniček. Všechny vyhledávané batůžkáři. Fantastické dlouhé surfovací pláže, levné ubytování a ještě levnější jídlo.

A nikdo se po vás neptá.

Ideální, myslel si tehdy. Když se člověk chce ztratit. Nebo začít znovu.

Neznámý.

Pod jménem Dan Nilsson.

S rezervním kapitálem, který ho sotva udržel nad vodou, než mu nabídli, že se může stát průvodcem v nedaleké přírodní rezervaci. Cabo Blanco. Přišlo mu to velmi vhod. Svou čtyřkolkou tam byl za půl hodiny a díky slušným jazykovým znalostem se mohl postarat o většinu turistů, kteří sem dorazili. Zpočátku jich nebylo moc, poslední roky jich přibylo a dneska už jich je tolik, že má plno práce čtyři dny v týdnu. Zbývající tři dny trávil s místními. Nikdy s turisty nebo surfaři. Nebyl žádný milovník vody, ani ho nezajímala tráva. Byl velmi skromný, v mnoha ohledech téměř nicotný člověk s minulostí, která měla zůstat minulostí.

Mohl by se propašovat do jakékoli knihy Grahama Greena.

Teď seděl na bambusové židli s laptopem na klíně a plakal. Dva znepokojení kluci o kousek dál neměli tušení, proč je mohutný Švéd tak smutný.

„Zeptáme se, co se děje?“

„Ne.“

„Třeba ztratil něco, co mu můžeme pomoct najít.“

Neztratil.

Naopak, došel k jistému závěru. Konečně. V slzách došel k závěru, o kterém si nikdy nemyslel, že by k němu potřeboval dojít. Vůbec někdy. Teď se mu to podařilo.

Zvedl se.

Nejdřív vyndal pistoli, Sig Sauer. Potěžkal si ji v ruce a zašilhal k oknu. Nechtěl, aby ji kluci viděli. Věděl, že šli za ním, drželi se zpátky. To dělali vždycky. Teď seděli v křoví venku a čekali. Nechal ruku s pistolí klesnout a přešel do ložnice, kde zavřel okenice. S jistou námahou kousek odstrčil dřevěnou postel a odkryl tak kamennou dlažbu. Jedna dlaždice byla volná, tu zvedl. Pod ní ležela kožená kabela. Vzal ji do ruky, do prázdné přihrádky vložil pistoli a pak vrátil dlaždici na místo. Všiml si, že jedná přesně, efektivně. Věděl, že si nemůže dovolit vyjít ze cviku, dlouze se rozmýšlet a riskovat, že bude litovat. Kabelu vzal s sebou do obýváku, přešel k tiskárně a zvedl papír formátu A4. Hustě popsaný. Uložil ho do tašky.

Už tam několik věcí měl.

Když vycházel z domu, slunce už přešlo nad stromy a ozařovalo jeho jednoduchou verandu. Houpací síť se zachvívala v suché bríze a on si uvědomil, že cestou se bude prášit. Pořádně. Nenápadně se rozhlédl po chlapcích. Byli pryč. Nebo schovaní. Jednou na ně narazil pod dekou na druhé straně domu. Myslel si tehdy, že se tam pod deku s určitou obezřetností vkradl velký leguán.

„Co to tu provádíte?“

„Hrajeme si na leguány!“

Posadil se na svoji čtyřkolku, s kabelou v jedné ruce, a sjel na cestu. Měl namířeno do Cabuyi, nedaleké vesnice.

Navštíví přítele.

Existovaly domy jistého charakteru a existovaly i jiné domy, jako ten Bosquesův. Ten jeho byl jediný exemplář svého druhu. Původně se jednalo o dřevěnou rybářskou chatrč, kterou sroubil dohromady Bosquesův otec už před celými věky. Měla dva malé pokoje. Pak se rodina Rodriguezova rozpínala, přímo doslova, a pro každé další dítě tatínek Rodriguez trval na přístavbě. A tak se postupně zásoby pořádného stavebního materiálu ztenčovaly a tatínek improvizoval, jak tomu říkal. Stavěl pomocí všeho, co mu přišlo pod ruku. Byly to plechy, laminátové desky a pletiva z různých materiálů. Často náplavové dřevo a části ztroskotané rybářské lodi. Příď si tatínek Rodriguez vyhradil pro sebe. Takové vybočení na jižní straně, kam se mohl s určitou námahou vtěsnat a ztratit se v tom či onom špatném likéru a číst Castanedu.

Ale to byl tatínek.

Rodriguez junior, Bosques, postupně v domě osaměl. Jeho sexuální sklony mu neumožnily přivést na svět děti a jeho poslední milenec zemřel před několika lety.

Bosquesovi už bylo dvaasedmdesát a po mnoho let neslyšel cikády.

Ale měl dobrého přítele.

„Co chceš, abych s tou kabelou udělal?“ zeptal se.

„Předáš ji Gilbertovi Lluvisiovi.“

„I když je to policajt?“

„Právě proto,“ řekl Dan Nilsson. „Spoléhám se na něj. On se spoléhá na mě. Často. Pokud se nevrátím do prvního července, předáš ji Lluvisiovi.“

„Co s ní bude dělat?“

„Dohlédne na to, aby ji dostala švédská policie.“

„To udělá jak?“

„Je to napsáno na papíru uvnitř.“

„Dobře.“

Bosques nalil trochu rumu do Nilssonovy sklenky. Seděli na něčem, co by se při nedostatku relevantních stavebních termínů muselo označit jako veranda, na přední straně onoho pozoruhodného domu. Nilsson už ze sebe spláchl nejhorší prach z cesty vlažnou vodou. Teď se oháněl po obtížném hmyzu a převaloval v ústech rum. Byl to, jak bylo řečeno, velmi skromný muž a Bosques se trochu zarazil, když se ho předtím Nilsson zeptal, jestli nemá doma nějaký rum. Díval se teď na velkého Švéda s jistou zvědavostí. Jednalo se o nezvyklou situaci. Nejen kvůli rumu, mělo to co do činění s celým Švédovým rozpoložením. Znal ho od prvního dne, kdy do těchhle končin přišel. Nilsson si pronajal dům jeho sestry v Mal Pais a postupně ho od ní odkoupil. To byl začátek dlouhého a těsného vztahu. Bosquesovy sexuální sklony se nikdy na Nilssona nepřenesly, v tom to nespočívalo. Ve Švédově přístupu se naopak nacházelo něco, co Bosquese těšilo. Hodně.

Nilsson nebral nic jako samozřejmost.

Ani Bosques ne. Různé okolnosti ho naučily být opatrný ve vztahu k tomu, co se právě nabízelo. Najednou to bylo vždycky pryč. Když to člověk má, je dobře, pak to zmizí.

Jako Nilsson.

Byl tady. To bylo dobře. Co když tu najednou nebude? pomyslel si Bosques náhle.

„Stalo se něco?“

„Ano.“

„Chceš mi o tom říct?“

„Ne.“

Dan Nilsson se zvedl a podíval se na Bosquese.

„Díky za rum.“

„De nada.“

Nilsson zůstal stát před Bosquesem. Tak dlouho, že měl pocit, že se taky musí zvednout, a když to udělal, Nilsson ho objal. Objetí to bylo krátké, takové, které si mnozí muži rychle odbudou, když se mají rozejít, a na tomhle bylo zvláštní hlavně to, že se předtím nikdy neobjali.

A už se nikdy neobejmou.

Rádio měla Zaslepená Vera. Malý tranzistor, který našla mezi odpadky v Döbelnsgatan, s anténou a vším ostatním. Mělo rozbitý kryt, ale bylo funkční. Teď jejich tlupa seděla v parku Glasblasar a poslouchali Radioskuggu, vlastní rozhlasový pořad bezdomovců, který se vysílal hodinu v týdnu. Příspěvek se týkal posledních násilných činů. V přijímači trochu praskalo, ale všichni věděli, o co se jedná. Benseman. Trashkick. A že se kolem potlouká několik sadistů a hledá novou oběť.

Mezi nimi.

Chtěli je zmlátit a výsledek vyvěsit na net.

Nic příjemného.

„Musíme držet pospolu!“

To zvolala Muriel. Píchla si něco na uvolnění a myslela si, že by mohla zaujmout stanovisko. Pärt a ti čtyři ostatní, kteří seděli na lavičkách, se na ni podívali. Držet pospolu? Jak to myslí?

„Jak jako držet pospolu?“

„Bejt dohromady! Aby nemohli… aby nikdo nezůstal sám a oni se na něj nevrhli… osamělýho…“

Když se na ni všichni zadívali, Muriel rychle ztišila hlas. Sklopila oči k štěrku na zemi. Vera přešla k ní a pohladila ji po rozcuchaných vlasech.

„Správná úvaha, Muriel, nesmíme zůstat o samotě. Když zůstaneme sami, dostaneme strach a oni to hned vycítěj. Jsou jako psi. Vyčenichají ty, co se bojej, a sejmou je.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Skočný příliv.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.