Erich Maria Remarque

DAS GELOBTE LAND

Copyright ©1998 by the Estate of Erich Maria Remarque

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2002, 2021 by Olga  Kolečková

ISBN  978-80-249-4370-1

/I/

Tři týdny jsem viděl město před sebou, jako by leželo na jiné planetě. Dělilo nás jenom několik kilometrů, úzký pruh moře, který bych byl téměř mohl přeplavat. Přesto však pro mě bylo tak nedosažitelné, jako by ho obklíčila armáda tanků. Chránily ho nejmohutnější bašty dvacátého století: zdi z papíru, vízových předpisů a nelidských zákonů lhostejné byrokracie. Octl jsem se na ostrově Ellis Island – v létě roku 1944 – a přede mnou se rozkládalo město New York.

Ellis Island představoval nejmírnější internační tábor, s nímž jsem měl zkušenost. Člověka tam ani netloukli, ani nemučili, ani neudřeli k smrti. Dokonce dostával i dobrou stravu, která ho nic nestála, a postel, v níž směl spát. Sice stály všude stráže, ale chovaly se téměř přátelsky. Na Ellis Island úřady zadržovaly přistěhovalce do Ameriky, jejichž doklady vypadaly podezřele nebo zcela neodpovídaly předpisům. Pro Ameriku totiž nestačilo platné vstupní vízum amerického konzulátu v Evropě – před vstupem do země ho musel prověřit a potvrdit také imigrační úřad v New Yorku. Teprve potom dostal cizinec povolení ke vstupu, nebo – pokud ho úřad prohlásil za nežádoucího – se musel příští lodí vrátit. Návrat ovšem zdaleka nebyl tak jednoduchý jako dříve. V Evropě pokračovala válka, také Amerika byla ve válce, německé ponorky řádily v Atlantiku a do evropských přístavů zamířily osobní parníky jen zřídkakdy. Odmítnutý emigrant – který mnoho let počítal život jen na dny a týdny – by snad měl takový prodloužený pobyt na Ellis Island považovat za malé štěstí; slyšel však příliš mnoho neblahých zpráv, než aby ho to dokázalo utěšit. Kolovaly pověsti o lodích fantomech, plných zoufalých Židů, které měsíce křižovaly oceánem a nikde jim – ať už chtěly přistát kdekoli – nedovolili zakotvit. Někteří emigranti na vlastní oči viděli před Kubou a jihoamerickými přístavy řady křičících a zoufalých obličejů, které žadonily o slitování a tlačily se u zábradlí zpustlých lodí před zavřenými přístavy – moderní, bezútěšní „bludní Holanďané“ na útěku před ponorkami a zatvrzelostí lidského srdce, náklad zatracených duší a živých mrtvých, jejichž jediný zločin spočíval v tom, že byli lidmi a chtěli žít.

Nikoho nepřekvapovalo, že se mnoho lidí psychicky hroutilo. Na Ellis Island k tomu docházelo dokonce častěji než ve francouzských internačních táborech, kde jen o pár kilometrů dál čekala německá vojska spolu s gestapem. Souviselo to pravděpodobně s tím, že ve Francii si emigranti již zvykli na akutní nebezpečí smrti. Lidé si tam prostě takové nervové selhání nemohli dovolit a zde pak jejich vyčerpání přesáhlo únosnou mez – vzhledem k vidině blízké záchrany, náhle však opět zpochybněné. Nepáchali tu ovšem sebevraždy jako ve Francii; na to byla naděje – i když prosycená zoufalstvím – přece jen příliš velká. Nicméně pouhý výslech neškodným inspektorem mohl vést k nervovému kolapsu – nedůvěra a bdělost, vypěstované na útěku, se pojednou rozplynuly, ale vzápětí se vynořily obavy, že bylo chybou čemukoli uvěřit, a sžíravé pochybnosti, stupňující se až k panice. Jako obvykle se častěji hroutili muži než ženy.

Město, tak blízké a tak nedosažitelné, se stalo torturou – mučilo, vábilo, vysmívalo se, slibovalo, ale svým příslibům nedostálo. Někdy se proměnilo v zamlžené monstrum, obletované cáry mračen a obklíčené řvoucími loďmi jako stádem ocelových ichtyosaurů – a potom, pozdě v noci, nastala další metamorfóza: město se převléklo do šatu odmítavé bílé měsíční krajiny se stovkami věží, stalo se nehlasným, strašidelným Babylonem – ale ještě předtím, večer, v bouři umělých světel se jako lesklý koberec zavěsilo mezi horizonty, cizorodé a ohromující po zážitku tmavých evropských válečných nocí. Tehdy uprchlíci v noclehárnách často vstávali, probuzeni vzlyky, chroptěním a křikem těch, které i ve snu stíhalo gestapo, četníci a vrazi SS, a shromažďovali se v malých, tmavých skupinkách u oken, kde si sami pro sebe něco mumlali nebo mlčeli a žhnoucíma očima hleděli na druhou stranu, ke strhujícímu světelnému panoramatu zaslíbené země Ameriky, v bratrství a vzájemnosti, jaké zná jen bída – štěstí nikdy.

Vlastnil jsem německý pas, platný ještě čtyři měsíce. Zněl na jméno Ludvík Sommer a byl téměř pravý. Zdědil jsem ho po příteli, který přede dvěma roky zemřel v Bordeaux. Protože výška a barva vlasů i očí souhlasily, řídil jsem se radou někdejšího profesora matematiky a padělatele pasů Bauera v Marseille a nedal si pas změnit na své jméno. Mezi emigranty sice byli vynikající litografové, kteří nejednomu uprchlíkovi bez papírů dopomohli k použitelnému průkazu; přesto jsem však poslechl Bauera a vzdal se vlastního jména. Beztak jsem ho už sotva mohl používat. Stálo již na seznamech gestapa a dávno nadešel čas, aby zmizelo z tohoto světa. A tak jsem měl skoro pravý pas, jenom já a fotografie jsme byli falešní. Odborník Bauer mi vysvětlil výhody: ať je pas zhotoven sebelépe, pokud v něm bylo provedeno hodně změn, obstojí jen při zběžných kontrolách. V každé lepší policejní laboratoři vydá své tajemství a já bych musel jistě počítat s vězením, vykázáním nebo něčím ještě horším. Naproti tomu ověřit pravý pas s nepravým majitelem představuje mnohem větší námahu – je třeba dotázat se úřadu, který ho vystavil. Což ovšem od vypuknutí války nepřipadalo v úvahu. Všechna spojení s Německem byla přerušena a odborníci většinou radili změnit raději identitu. Razítko se dalo okopírovat snadněji než jméno. Jediný rozdíl spočíval v náboženství. Sommer byl Žid, já ne. Bauer to považoval za nepodstatné.

„Pokud vás chytí Němci, pas zahoďte,“ doporučil mi.

„Protože nejste obřezaný, snad vám projde nějaká výmluva a nepůjdete do plynu – naopak na útěku vám může prospět, že vás budou pokládat za Žida. Neznalost zvyků můžete zdůvodnit tím, že vy a váš otec jste již volnomyšlenkáři.“

Bauera chytili o tři měsíce později. Robert Hirsch – s papíry španělského konzula – se pokoušel dostat ho z vězení. Avšak přišel příliš pozdě. Večer předtím Bauer odjel s transportem do Německa.

Na Ellis Island jsem potkal dva emigranty, které jsem znal zběžně z dřívějška. Občas jsme se potkali, když nás na některé etapě svedla dohromady Via Dolorosa. Tak se nazývala cesta uprchlíků před Hitlerovým režimem. Vedla z Holandska přes Belgii a severní Francii do Paříže; tam se rozdělovala – jedním směrem pokračovala přes Lyon k pobřeží Středozemního moře, druhým přes Bordeaux, Marseille a Pyreneje do Španělska a Portugalska, do přístavu Lisabon. Pojmenovali ji tak emigranti, kteří po ní utíkali. Prchali nejen před Hitlerovým gestapem, ale museli se skrývat i před policií v zemích, kde hledali bezpečí. Neměli zpravidla ani platné pasy, ani víza. Když je četníci chytili, zavřeli je, odsoudili k pobytu ve vězení a vyhostili ze země. Většina zemí se ovšem chovala natolik lidsky, že je alespoň neposlala přes německou hranici; tam by přišli o život v koncentračních táborech. Nemít pas tedy znamenalo ustavičně utíkat. Bez dokladů nemohli nikde legálně pracovat. Většinou byli hladoví, ubozí a osamělí, a proto cestu svého putování pojmenovali Via Dolorosa. Místy jejich zastavení byly poštovní úřady ve městech a bílé zdi při silnicích. Na poštách hledali zprávy od příbuzných a přátel poslané poste restante; zdi a domy u silnic plnily roli novin. Hledající se ztracenci si tam křídou a uhlím psali vzkazy, byla tam varování, rady, výkřiky do prázdna – v období lhostejnosti, za kterým měla brzy následovat epocha nelidskosti: válka, v níž gestapo a policie často jednaly ruku v ruce.

Jednoho z obou emigrantů na Ellis Island jsem kdysi potkal na švýcarských hranicích, kde nás celníci za jednu noc přesunuli čtyřikrát do Francie. Odtamtud nás francouzští úředníci zase vraceli přes hranice zpátky. Byla velká zima a nakonec se Rabinowitzovi a mně podařilo přemluvit Švýcary, aby nás strčili do vězení. Ve švýcarských vězeních se topilo, pro uprchlíky znamenala ráj a my bychom v nich byli rádi strávili celou zimu – ovšem Švýcaři se zachovali prakticky. Brzy nás odsunuli přes Ticino do Itálie a tam jsme se rozdělili. Oba emigranti měli příbuzné v Americe, kteří se zaručili, že jim poskytnou obživu. Z Ellis Island proto byli po několika dnech propuštěni. Když jsme se loučili, Rabinowitz mi slíbil, že se v New Yorku poptá po známých, s nimiž jsme se potkali na Via Dolorosa. Nic jsem od toho neočekával. Považoval jsem to za obvyklý slib, který s prvním krokem do svobody upadne v zapomnění.

Necítil jsem se nešťastný. Několik let předtím jsem se v jednom muzeu v Bruselu naučil celé hodiny tiše sedět a nezpanikařit. Dokázal jsem se tehdy přenést do stavu umělé bezmyšlenkovitosti, která se hodně podobala autosugesci. Dostal jsem se do matného bytí mimo sebe, díky němuž se dlouhé, napjaté čekání stalo snesitelnějším, protože se zdálo – ve zvláštní schizofrenní iluzi –, jako by se to nakonec skutečně netýkalo mě samotného. Nedusila mě samota malinké komůrky beze světla, sloužící mi po několik měsíců jako úkryt. Ředitel muzea mi ji nabídl, když gestapo pročesávalo Brusel ve snaze vyčistit ho od emigrantů. Ředitele jsem vídal pouze na okamžik večer a ráno. Přinesl mi něco k jídlu a večer, když se muzeum zavřelo, mě pouštěl ven. Přes den byla místnost uzamčena na závoru; klíč měl jen ředitel. Kdykoli někdo procházel chodbou kolem, musel jsem samozřejmě potlačit kašel, kýchání a jakýkoli hlasitý pohyb. To bylo jednoduché, ale strach a dráždivá nervozita se mohly zpočátku snadno změnit v paniku, kdyby někdy skutečně hrozilo nebezpečí. Proto jsem zašel dál, než bylo nutné, abych získal určitou duševní rezervu proti šoku, a po nějaký čas jsem ignoroval hodinky. Tak se pro mě často ztrácel rozdíl mezi dnem a nocí, zvláště v neděli, kdy ředitel do muzea nechodil. Od toho jsem však brzy upustil. Příliš mi hrozilo, že ztratím poslední zbytek rovnováhy, a příliš se přiblížily bažiny odevzdanosti. Beztak jsem k nim už neměl daleko. Co mě zachránilo, byla naděje na pomstu – ne víra v život.

Po týdnu mě oslovil hubený muž připomínající mumii. Měl aktovku ze zelené krokodýlí kůže a podobal se jednomu z právníků, kteří jako vrány prolétávali velkou místností, takzvaným denním sálem.

„Jste Ludvík Sommer?“

Nedůvěřivě jsem na něho pohlédl. Mluvil německy.

„Proč?“ zeptal jsem se.

„Vy nevíte, zda jste, či nejste Ludvík Sommer?“ Muž se krákoravě zasmál. Měl velké, nápadně bílé zuby v pomačkaném šedivém obličeji.

Zatím jsem došel k názoru, že nemám důvod své jméno tajit. „To jistě vím,“ odpověděl jsem, „ale proč to chcete vědět právě vy?“

Muž několikrát zakoulel očima jako sova. „Přicházím z pověření Roberta Hirsche,“ vysvětlil mi nakonec.

Překvapeně jsem vzhlédl. „Poslal vás Hirsch? Robert Hirsch?“

Muž přikývl. „Kdo jiný?“

„Robert Hirsch je mrtev,“ řekl jsem.

Muž se na mě překvapeně podíval. „Robert Hirsch je v New Yorku,“ oznámil mi. „Ještě před dvěma hodinami jsem s ním mluvil.“

Zavrtěl jsem hlavou. „To není možné. Musí to být někdo jiný. Roberta Hirsche zastřelili v Marseille.“

„Nesmysl! Hirsch mě poslal, abych vám pomohl dostat se odsud.“

Nevěřil jsem mu. Podezíral jsem inspektory, že mi nastražili past. „Odkud se dozvěděl, že jsem tady?“ zeptal jsem se.

„Nějaký Rabinowitz mu zavolal a řekl mu to.“ Muž vytáhl z kapsy navštívenku. „Jsem Levin z kanceláře Levin a Watson. Jsme právníci. Stačí vám to konečně? Jste zatraceně nedůvěřivý. Proč? Musíte toho tolik skrývat?“

Zhluboka jsem se nadechl. Uvěřil jsem. „Po celé Marseille se tvrdilo, že Roberta Hirsche zastřelilo gestapo,“ odpověděl jsem.

„Marseille!“ zvolal Levin pohrdavě. „Tady jsme přece v Americe.“

„Opravdu?“ Pohlédl jsem do sálu se zamřížovanými okny a emigranty. Levin se opět skřehotavě zasmál. „No, ještě ne docela. Jak vidím, humor jste neztratil. Pan Hirsch nám o vás dal několik informací. Byli jste spolu v internačním táboře ve Francii. Je to tak?“

Přikývl jsem. Stále ještě jsem se zcela nevzpamatoval z omámení. Robert Hirsch žije, žije! A je v New Yorku.

„Je to tak?“ opakoval Levin netrpělivě.

Opět jsem přikývl. Pravda byla někde mezi. Hirsch strávil v táboře jen hodinu. V převlečení za důstojníka SS. Od francouzského velitele požadoval vydání dvou německých politických emigrantů, jež hledalo gestapo. Při tom mě poznal. Nevěděl, že jsem v táboře. Aniž pohnul brvou, požádal i o moje vydání. Velitel, ustrašený major v záloze, který měl už dávno všeho dost, trval pouze na formálním písemném potvrzení. Hirsch mu ho dal; vždycky měl u sebe falešné i pravé bianko formuláře. Potom zasalutoval hitlerovským pozdravem, naložil nás do auta a odburácel. Oba politiky rok nato opět chytili, uvízli v pasti gestapa v Bordeaux.

„Ano, je to pravda,“ odpověděl jsem. „Mohu vidět materiál, který vám dal Hirsch?“

Levin na okamžik zaváhal. „Ale jistě. Proč?“ Neodpověděl jsem. Chtěl jsem zjistit, zda o mně Robert řekl totéž, co jsem já uvedl inspektorům. Pozorně jsem si papír přečetl a vrátil ho.

„Je to tak?“ zeptal se Levin ještě jednou.

„Ano,“ přitakal jsem a rozhlédl se. Všechno kolem se náhle změnilo. Už jsem nebyl sám. Robert Hirsch žije. Zavolal na mě hlas, o němž jsem se domníval, že navždy zmlkl. Všechno je jinak. Nic není ztraceno.

„Kolik máte peněz?“ otázal se právník.

„Sto padesát dolarů,“ odpověděl jsem opatrně.

Levin pokýval holou lebkou. „Trochu málo – dokonce i na krátké návštěvní vízum, abyste mohl pokračovat dál do Mexika nebo do Kanady. Ale to se dá nějak zařídit. Nerozumíte?“

„Ne. Proč bych měl jezdit do Mexika nebo do Kanady?“ Levin vycenil koňské zuby. „No nic, pane Sommere. Ze všeho nejdříve vás musíme dostat do New Yorku. Tam lze tranzitní vízum získat nejsnadněji. A jakmile jednou budete v zemi, například onemocníte. Neschopen cestování. A můžete podávat další žádosti. Situace se třeba změní. Nejdůležitější je vsunout nohu do dveří. Teď mi rozumíte?“

„Ano.“

Kolem prošla s hlasitým pláčem jakási žena. Levin vytáhl z kapsy brýle s černými kostěnými obroučkami a díval se za ní. „Trčet tady určitě není legrace.“

Pokrčil jsem rameny. „Mohlo by to být horší.“

„Horší? Jak to?“

„Mnohem horší,“ dodal jsem. „Třeba kdybyste tady teď měl rakovinu žaludku. Nebo kdyby byl Ellis Island v Německu, váš otec ležel zbitý na zemi a oni do něho kopali, aby z něho vynutili přiznání.“

Levin na mě pohlédl. „Máte hodně morbidní fantazii,“ poznamenal.

Zavrtěl jsem hlavou. „Ne, jenom hodně morbidní zkušenosti.“

Právník vytáhl obrovský pestrý kapesník a zatroubil do něj jako na trumpetu. Pak ho pečlivě složil a zastrčil do kapsy. „Kolik je vám let?“

„Třicet dva.“

„A jak dlouho jste na útěku?“

„Už skoro pět let.“

Neřekl jsem pravdu. Utíkal jsem déle. Ten, kdo měl pas na jméno Ludvík Sommer, však teprve od roku 1939.

„Žid?“ Přikývl jsem.

„Na Žida právě nevypadáte,“ prohlásil Levin.

„Možná ne. Ale myslíte, že Hitler, Goebbels, Himmler a Hess vypadají hodně árijsky?“

Opět zazněl Levinův krákoravý smích. „Ne, asi ne… Ale vždyť je to jedno. Proč byste se měl vydávat za Žida, kdybyste jím nebyl? Zvlášť dnes? Nemám pravdu?“

„Možná.“

„Byl jste v německém koncentračním táboře?“

„Ano,“ řekl jsem s nevolí. „Čtyři měsíce.“

„Máte na to papíry?“ zeptal se Levin s jakousi zvláštní dychtivostí.

„Neexistovaly žádné papíry. Byl jsem propuštěn a pak už jsem jen utíkal.“

„Škoda. Teď by se nám hodily.“

Pohlédl jsem na Levina. Chápal jsem ho. V duchu se však ve mně všechno bouřilo. Bylo to příliš strašné, než aby se z toho udělal jen tak obchod. Tak strašné, že jsem se to snažil utopit někde hluboko v sobě. Ne zapomenout. Jenom na čas vygumovat, dokud to nepoužiju. A to nepřicházelo v úvahu tady, na Ellis Island, ale v Německu.

Levin otevřel aktovku a vyndal několik papírů. „Pan Hirsch mi s sebou dal ještě nějaká svědectví a prohlášení lidí, které znáte. Všechno notářsky ověřeno. Mým partnerem Watsonem. Chcete to také vidět?“

Zavrtěl jsem hlavou. Znal jsem podobné výpovědi z Paříže. Robert Hirsch byl v této oblasti mistr. Nechtěl jsem je vidět. Z nějakého podivného důvodu se mi zdálo, že bych měl při všem štěstí dne nechat něco na náhodě. Emigranti by mi okamžitě porozuměli. Kdo musí stále bojovat s nadějí jedna ku stu, chce dát právě proto příležitost štěstí. Bylo by nesmyslné snažit se něco takového vysvětlovat Levinovi.

Právník s uspokojením vrátil papíry do aktovky. „Teď musíme ještě najít někoho, kdo se na dobu vašeho pobytu v Americe zaručí, že státu nebudete na obtíž. Znáte tady někoho?“

„Ne.“

„Ale Robert Hirsch snad někoho zná?“

„To nevím.“

„Však on už se někdo najde,“ řekl Levin s překvapivou jistotou. „Hirsch je v takových věcech velice zdatný. Kde budete v New Yorku bydlet? Pan Hirsch navrhuje hotel Rausch. Dříve tam také bydlel.“

Chvíli jsem mlčel. „Pane Levine,“ zeptal jsem se pak,

„chcete tím říct, že se odsud opravdu dostanu?“

„Proč ne? Proto jsem přece tady.“

„Vy tomu skutečně věříte?“

„Přirozeně. Vy ne?“

Na okamžik jsem zavřel oči. „Ano,“ hlesl jsem. „Já také.“

„Vidíte. Vždycky je třeba mít naději. Nebo to emigranti vidí jinak?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„No tak. Nikdy neztrácet naději – starý, dobrý americký princip. Rozumíte?“

Přikývl jsem. Neměl jsem náladu vysvětlovat nic netušícímu synovi legálního práva, jak rozkladný účinek může mít naděje. Dokáže se zažrat do oslabeného srdce a vzít mu odolnost, stejně jako když prohrávající boxer vyčerpá poslední síly na promáchnutých úderech. Viděl jsem více lidí zemřít na zklamanou naději než na rezignaci, kdy se schouleni do klubíčka jako ježek soustředili na pouhé přežití a nepustili k sobě nic, co by jim mohlo odebrat energii. Levin zavřel aktovku. „Tohle teď předám inspektorům.

Za několik dní se vrátím. Hlavu vzhůru. Však ono to vyjde.“ Začichal kolem sebe. „Je to tu divně cítit. Jako ve špatně vydezinfikované nemocnici.“

„Páchne zde chudoba, úřady a zoufalství,“ řekl jsem. Levin si sundal brýle a protřel si oči. „Zoufalství?“ zeptal se ironicky. „Copak to může páchnout?“

„Jste šťastný člověk, když to nevíte,“ odpověděl jsem.

„No, no – začínáte s pojmem štěstí trochu moc hluboko.“ Nechal jsem to bez komentáře. Nemělo cenu vysvětlovat mu, že s tímto pojmem se nikdy nedá začít dost hluboko a právě v tom že spočívá tajemství přežití. Levin mi podal velkou kostnatou ruku. Zajímalo mě, co to celé bude stát, ale mlčel jsem. Snadno se mohlo stát, že se člověk ptal moc, a tím se všechno zhroutilo. Hirsch poslal Levina. To stačilo.

Vstal jsem a hleděl za právníkem. Jeho ujišťování, že všechno určitě vyjde, jsem dosud nevěřil. Měl jsem příliš mnoho zkušeností a mnohokrát jsem někomu sedl na lep. Ale přesto jsem cítil, jak ve mně stoupá vzrušení; rychle sílilo a nemohl jsem ho ovládnout. Nevyvolala ho jen myšlenka, že Robert Hirsch je v New Yorku a stále žije; bylo tu ještě něco jiného – to, čemu jsem se před několika minutami bránil a co jsem od sebe zapuzoval s arogancí neštěstí: zoufalá naděje. Najednou se neslyšně vynořila, právě v tomto okamžiku vyskočila, zbrklá, neoprávněná, divoká naděje – anonymní naděje, téměř bez cíle – jen s matnou vidinou mlhavé svobody – ale svobody pro co? Kam? K čemu? Nevěděl jsem. Byla to bezejmenná naděje, kterou vymrštil ten, kdo si ve mně říkal já, v tak primitivní dychtivosti po životě, že to nemělo už skoro nic společného se mnou samotným. Kde zůstala moje rezignace? Kde nedůvěřivost? Kde má žalostně vykonstruovaná umělá převaha? Nevěděl jsem.

Otočil jsem se a spatřil před sebou ženu, jež předtím plakala. Držela za ruku rusovlasé dítě, které jedlo banán.

„Nechtějí tam pustit mé dítě,“ zašeptala.

„Proč ne?“

„Říkají, že je –,“ zaváhala. „Je zaostalý,“ vysvětlila potom chvatně. „Ale on to dohoní. Po tom všem, co jsme prodělali. Není žádný idiot. Jenom je pozadu. Dohoní to. Musejí mu dopřát čas. Není duševně nemocný. Ale ti uvnitř tomu nevěří.“

„Byl u toho lékař?“

„To nevím.“

„Musíte chtít lékaře. Specialistu. Pomůže vám.“

„Jak můžu chtít specialistu?“ zamumlala žena. „Jsem chudá.“

„Musíte si podat žádost. To tady jde.“

Chlapec pečlivě poskládal slupky snědeného banánu a zastrčil si je do kapsy kalhot.

„Je tak pořádný,“ zašeptala matka. „Jen se podívejte, jak je pořádný. Jak by mohl být blázen?“

Pohlédl jsem na chlapce. Zdálo se, že matku neslyší. Spodní ret měl svěšený a škrábal se v ryšavých vlasech. Slunce mu prosvěcovalo oči, jako by byly ze skla. „Proč ho nechtějí pustit?“ mumlala matka. „Je ještě ubožejší než ostatní.“

Na to neexistovala odpověď. „Pustí hodně lidí,“ řekl jsem nakonec. „Skoro všechny. Každé ráno několik. Musíte mít trpělivost.“

Opovrhoval jsem sám sebou při těch slovech. Cítil jsem, že bych se nejraději schoval před těma očima, které ke mně vzhlížely ve své bídě, jako bych měl radu. Neměl jsem ji. Rozpačitě jsem sáhl do kapsy, vyndal nějaké peníze a vtiskl je apatickému chlapci do ruky. „Tady máš, kup si za to něco.“

Byla to stará emigrantská pověra. Pokus podplatit osud pošetilým gestem. Okamžitě jsem se za něj zastyděl. Halířová lidskost za mou svobodu, pomyslel jsem si. Co ještě? Přicházelo s nadějí už i její dvojče, zkorumpovaný partner – strach? A jejich ještě podlejší dcera – zbabělost?

Spal jsem tu noc špatně. Dlouho jsem stál u okna, za nímž se mihotala a plápolala severní záře New Yorku, a myslel jsem na svůj rozedraný život. K ránu měl jeden starý muž záchvat slabosti. Stíny vzrušeně prokmitávaly kolem jeho postele. Kdosi hledal nitroglycerin. Starý muž ztratil krabičku. „Nesmí onemocnět,“ šeptali příbuzní.

„Jinak je všechno ztracené. Musí zítra zase vstát.“ Krabičku nenašli, ale melancholický Turek s dlouhým knírem jim vypomohl. Starý muž se ráno opět dokázal vploužit do denního sálu.

/II/

Právník přišel znovu za tři dny. „Vypadáte mizerně,“ zaskřehotal. „Co je s vámi?“

„Naděje,“ odpověděl jsem ironicky. „Skolí člověka dřív než neštěstí. To byste měl přece vědět, pane Levine.“

„Vy s těmi svými emigrantskými vtipy. Není tu žádný důvod ke špatné náladě. Mám pro vás novinky.“

„Jaké novinky?“ zeptal jsem se opatrně. Stále ještě jsem se bál, že mohly vzniknout nějaké problémy kvůli mému pasu.

Levin se zacenil všemi obrovskými zuby. Směje se příliš často, pomyslel jsem si. Nezvykle často – na právníka.

„Našli jsme vám garanta,“ prohlásil. „Někoho, kdo se zaručí, že nebudete státu na obtíž. Sponzora. Tak co tomu říkáte?“

„Hirsche?“ zeptal jsem se nevěřícně.

Levin zavrtěl lysou lebkou. „Na to nemá Hirsch ani zdaleka dost peněz. Znáte bankéře Tannenbauma? “

Mlčel jsem. Nevěděl jsem, co mám přiznat.

„Snad,“ řekl jsem.

„Snad? Co znamená snad? Ach, vy s těmi svými vytáčkami. Musíte ho přece znát. Zaručí se za vás.“

Těsně před okny náhle prolétlo nad jiskřivým mořem hejno křičících racků. Neznal jsem žádného bankéře Tannenbauma. Neznal jsem nikoho v New Yorku, kromě Roberta Hirsche. Musel to zaranžovat on. Tak jako všechny záležitosti ve Francii, když vystupoval v roli španělského vicekonzula.

„Pravděpodobně ho znám,“ řekl jsem. „Na útěku se setkáte s tolika lidmi. Snadno zapomenete jména.“

Levin se na mě skepticky podíval. „I Tannenbaum?“

Zasmál jsem se. „Tannenbaum také. Proč ne? Právě Tannenbaum. Kdo by chtěl dnes vzpomínat na německé Vánoce? Víte přece, že Tannenbaum je vánoční stromek, jedlička?“

Levin zafuněl svým hrbolatým nosem. „Ostatně je jedno, zda ho znáte, nebo ne. Hlavně že se za vás zaručí. A on to udělá.“

Otevřel aktovku. Vypadl z ní štos novin. Podal mi je.

„Ranní zprávy. Už jste je četl?“

„Ne.“

„Cože? Ještě ne? Copak tady nejsou noviny?“

„Jsou. Ale já jsem je dnes nečetl.“

„Divné. Myslel bych, že právě vy se na ně každý den nedočkavě vrháte. Nedělají to tady všichni ostatní?“

„Pravděpodobně.“

„Vy ne?“

„Ne, já ne. Neumím taky dost dobře anglicky.“ Levin zavrtěl hlavou. „Jste divný případ.“

„To je možné.“ Neměl jsem chuť vysvětlovat tomuto milovníku přímočarých odpovědí, že nejsem žhavý na válečné zprávy, dokud vězím tady. Nechtěl jsem dovolit nesmyslným emocím, aby zbytečně otřásaly mými skromnými rezervami. Kdybych mu řekl, že v noci si čtu místo novin antologii německých básní, kterou jsem s sebou vláčel po Via Dolorosa, pravděpodobně by mě přestal zastupovat, protože by předpokládal, že jsem duševně chorý. „Díky,“ řekl jsem a vzal si noviny.

Levin se dál přehraboval v aktovce. „Tady je dvě stě dolarů, které mi pro vás dal pan Hirsch,“ vysvětlil. „Záloha na můj honorář.“ Vyndal čtyři bankovky, rozložil je jako vějíř z karet a zase si je schoval.

Díval jsem se za nimi. „Dal vám pan Hirsch ty peníze jen jako zálohu na váš honorář?“ zeptal jsem se.

„Ne tak docela, ale vy mi je přesto dáte, že?“

Levin se opět zašklebil, tentokrát nejen všemi zuby a vráskami, ale dokonce i ušima. Pohybovaly se jako uši slona. „Nechcete přece, abych pro vás pracoval zadarmo, viďte?“ podotkl jemně.

„To ne. Ale neříkal jste, že mých sto padesát dolarů je příliš málo na to, aby mě Američané pustili do země?“

„Ne když máte sponzora. S Tannenbaumem se všechno změnilo.“

Levin doslova zářil. Rozjasnil se tak, že jsem očekával útok i na mých vlastních sto padesát dolarů. Rozhodl jsem se bránit je zuby nehty, dokud nebudu mít zpátky pas se vstupním vízem. Ale zdálo se, že Levin tohle vytušil.

„Půjdu teď s těmihle papíry za inspektory,“ vysvětlil mi věcně. „Pokud vše proběhne hladce, staví se u vás za pár dní můj partner Watson. Vyřídí zbytek.“

„Watson?“ zeptal jsem se.

„Watson,“ odpověděl.

„Proč Watson?“ ozval jsem se znovu nedůvěřivě.

K mému překvapení Levin zrozpačitěl. „Watsonovi jsou již po mnoho generací Američané. Praameričané,“ vysvětloval. „Přišli do země už na Mayflower. To se v Americe rovná šlechtickému původu. Neškodný předsudek, kterého je třeba využít. Zvláště ve vašem případě. Chápete?“

„Chápu,“ řekl jsem překvapeně. Watson pravděpodobně nebyl Žid. Takže to tu existovalo také.

„Dodá naší záležitosti ten pravý punc,“ pravil Levin důstojně. „To je důležité i pro další žádosti, později.“ Vstal a podal mi kostnatou ruku. „Všechno nejlepší. Brzy budete v New Yorku.“

Neodpověděl jsem. Všechno mi na něm vadilo. Byl jsem pověrčivý – jako každý, kdo žije z náhody – a jistotu, s níž viděl budoucnost, jsem považoval za zlé znamení. Stejný pocit jsem měl již první den, když se mě zeptal, kde budu v New Yorku bydlet. Tohle se mezi emigranty nedělalo, přinášelo to smůlu. Příliš často jsem zažil, že se potom stal opak. A Tannenbaum – divná věc; dráždilo mě to. Ještě stále jsem nevěřil. Peníze od Roberta Hirsche právník také hned zabavil. Hirsch to takhle určitě nemyslel. Dvě stě dolarů. Celé jmění! Trvalo mi dva roky, než jsem našetřil svých sto padesát. Příště bude možná Levin chtít i je. Pouze jedné věci jsem věřil: že mi tuhle hyenu s nadměrným počtem zubů poslal Robert Hirsch.

Hirsch byl jediný skutečný Makabejec, kterého jsem znal. Jednoho dne, krátce po příměří ve Francii, se vynořil v Provenci jako španělský vicekonzul. Odkudsi získal diplomatický pas na jméno Raoul Tégner a hrál teď jeho úlohu s obdivuhodnou drzostí. Nikdo nevěděl, do jaké míry pas je či není pravý. Kolovaly dohady, že ho získal přes francouzský odboj. Hirsch sám nic neprozradil, ale každý věděl, že za své závratné kariéry pracoval ilegálně i pro Francii. Měl k dispozici vůz se španělským číslem a označením corps diplomatique, nosil elegantní oblek a v době, kdy byl benzin nad zlato, ho měl vždy dostatek. To všechno se dalo získat jen za pomoci odbojářů. Převážel pro ně zbraně, letáky a malé oboustranné pamflety. Byla to doba, kdy Němci porušili smlouvy o částečné okupaci a vpadli do svobodné části Francie, aby pozatýkali emigranty. Hirsch se pokoušel zachránit, koho mohl. Vůz, pas a smělost mu přitom pomáhaly. Jako údajný diplomat ve službách diktátora spřáteleného s Německem využíval nemilosrdně své funkce, kdykoli byl kontrolován. Peskoval hlídky, odvolával se na diplomatickou imunitu a okamžitě vyhrožoval Frankem a jeho vztahy k Hitlerovi. Německé hlídky ho většinou raději nechaly běžet, než aby riskovaly potíže. V jim vrozeném smyslu pro podřízenost respektovaly titul a průkaz. Byly vycvičeny k poslušnosti a současně se obávaly zodpovědnosti – zvláště pokud měly jen nižší hodnost. Dokonce i lidé z SS znejistěli, když na ně Hirsch zařval. Počítal přitom se strachem, který každá diktatura plodí i ve vlastních řadách, neboť z práva dělá subjektivní nástroj, a ten je pak nebezpečný i vlastním přívržencům – pokud ztratí přehled o stále se měnících předpisech. Při práci pro ubožáky tak Hirsch těžil ze zbabělosti, která společně s brutalitou představuje logický důsledek každé despocie.

Na několik měsíců se stal mezi emigranty bezmála legendou. Některým z nich zachránil život bianko pasy, které kdesi dostal a vyplnil. Lidé tak mohli uniknout přes Pyreneje, i když už je hledalo gestapo. Jiní se ukrývali v klášterech na venkově, dokud se nepodařilo dostat je ze země. Dva vyzvedl z vězení a pomohl jim utéci. Ve svém voze převážel téměř otevřeně balíky ilegální literatury. Tenkrát si přišel i pro mě a oba politiky z internačního tábora – v uniformě důstojníka SS. Každý očekával, že toto vojenské tažení jednoho muže proti násilí může skončit jedině násilnou smrtí. A najednou jako by se po něm zem slehla. Nikdo už o něm nevěděl. Rozkřiklo se, že ho zastřelilo gestapo. Jako obvykle se našli lidé, kteří tvrdili, že viděli, jak ho zatýkali.

Po svém vysvobození z internačního tábora jsem ho potkával častěji a strávili jsme spolu nejeden večer i noc – až do rána. Hirsch byl bez sebe vzteky, když Židé dovolovali Němcům, aby je pochytávali jako králíky, po tisících cpali do přeplněných dobytčáků a převáželi do táborů smrti. Nechápal, že se skoro nikdy nepokusili postavit na odpor a bránit se, ale odevzdaně umírali, aniž se alespoň někteří z nich – vědomi si toho, že stejně budou zavražděni – vzepřeli a vzali některé z vrahů s sebou na smrt. Oba jsme věděli, že to nelze vysvětlit povrchními pojmy, jako je strach, zoufalá poslední naděje či zbabělost, ale daleko spíše jejich opakem. Zdálo se totiž, že vyžaduje větší odvahu přijmout smrt mlčky než kolem sebe mlátit při imitaci teutonské pomsty. Přesto byl Hirsch vzteky bez sebe z této dva tisíce let staré rezignace – od dob Makabejských. Nenáviděl za to svůj národ a zároveň ho chápal bolestnou láskou. Jeho soukromá válka proti násilí neměla pouze lidské důvody; rebeloval také proti sobě samotnému.

Vzal jsem si noviny od Levina. Anglicky jsem rozuměl málo a čtení mi dělalo potíže. Jeden Syřan mi na lodi půjčil anglickou gramatiku ve francouzštině a nějakou dobu mě učil. Když ho propustili, knihu mi věnoval a já ji používal dál. Výslovnosti jsem se snažil učit s pomocí cestovního gramofonu, který na Ellis Island přivezla polská emigrantská rodina. Patřilo k němu asi deset desek kurzu angličtiny. Ráno snesli gramofon z noclehárny do denního sálu a pak seděli v rohu před ním a cvičili se v angličtině. S uctivou bázní usilovně opakovali slova po předčítači, jenž lhostejným, sytým hlasem pomalu vyprávěl o životě imaginární anglické rodiny Brownových. Brownovi měli dům, zahradu, syny a dcery. Děti chodily do školy, řešily úkoly, zatímco pan Brown jezdil na kole do kanceláře a paní Brownová zalévala květiny, chystala jídlo, nosila zástěru a měla černé vlasy. Den za dnem žili zoufalí emigranti tímto poklidným životem, otvírali a zavírali ústa v rytmu mluvčího jako ve zpomaleném filmu a kolem nich posedávali v kruhu ostatní a snažili se vytěžit něco pro sebe. V přítmí to někdy vypadalo jako u rybníka se starými kapry, kteří se pomalu vynořují, otvírají a zavírají pusy a čekají na potravu.

Našli se samozřejmě i tací, kteří hovořili plynnou angličtinou. Jejich otcové měli dost předvídavosti, aby je poslali do reálek, kde se na rozdíl od latiny a řečtiny – jazyků, které se považovaly za důležité na gymnáziích – učili angličtině. Najednou se z nich stali vyhledávaní učitelé a tu a tam pomáhali ostatním, kteří seděli nad novinami, hláskovali slova a využívali hlášení o hromadných úmrtích, aby se naučili počítat: deset tisíc mrtvých, dvacet tisíc zraněných, padesát tisíc pohřešovaných a sto tisíc zajatců – bída světa se tak na okamžik zredukovala na vyučovací hodinu ve škole, v níž se žáci snažili správně vyslovit th ve slově thousand. Šampioni ji stále znovu trpělivě předříkávali, tu obtížnou hlásku th, která v němčině neexistuje a podle jejíž chybné výslovnosti byl okamžitě rozpoznán cizinec – th jako thousand, fifty thousand, tisíc, padesát tisíc mrtvých v Berlíně, v Hamburku – až náhle někdo zbledl, zarazil se, naprázdno polkl, vypadl z role žáka a s hrůzou zašeptal: „Hamburk? Tam přece žije moje matka!“

Nebylo mi jasné, jaký akcent jsem získal na Ellis Island; ale začal jsem nenávidět proměnu války v látku pro první třídu. Raději jsem se vystavil idiotismu své gramatiky a učil se, že Karel nosí zelenou čepici, jeho sestře je dvanáct let, jí rád koláče a jeho babička stále ještě bruslí. Tyto hlubokomyslnosti z mozků pradávných školometů dokázaly zasunout alespoň uzounký klín banální idyly mezi krvelačné novinové lekce. Beztak bylo bezútěšné vidět uprchlíky, jak se stydí a musejí stydět za vlastní jazyk, jak si co nejrychleji – i mezi sebou – neohrabaně lámou jazyk na angličtině, a to nejen, aby se učili, ale aby se zbavili i toho posledního, co si sem přenesli, mateřštiny masových vrahů. Dva dny před propuštěním se mi ztratil svazek německých básní. Zapomněl jsem ho v denním sálu a později ho našel na toaletě, roztrhaný na cucky a pošpiněný. Řekl jsem si, že se mi stalo po právu; tato kouzelná lyrika byla strašlivým výsměchem tváří v tvář tomu, co těmto lidem tady způsobilo totéž Německo.

Watson, Levinův partner, se skutečně za několik dní objevil. Pompézní muž s velkým, masitým obličejem a pečlivě zastřiženým bílým knírem. Jak jsem předpokládal, nebyl Žid a neměl nic z Levinovy zvědavosti – a také nic z jeho inteligence. Nemluvil ani německy, ani francouzsky, ale hovořil se širokými gesty a s uklidňujícím, přihlouplým úsměvem. Domlouvali jsme se, jak jsme uměli. Na nic se neptal, ale naznačil mi imperátorským pohybem ruky, abych počkal, a odešel na inspektorát.

Najednou se v ženském oddělení zvedlo napůl potlačované vzrušení. Přišli dozorci. Ženy utvořily kruh kolem jiné, jež ležela na podlaze a sténala.

„Co se děje?“ zeptal jsem se starého muže, který tam nejprve pospíchal a potom se vrátil. „Další nervové zhroucení?“

Muž zavrtěl hlavou. „Zdá se, že nějaká žena bude mít dítě.“

„Cože? Dítě? Tady?“

„Vypadá to tak. Jsem zvědavý, co na to inspektoři.“ Muž se zasmál neradostným smíchem.

„Předčasný porod,“ vysvětlovala žena v červené sametové halence. „O měsíc dřív. Žádný div, při všem tom vzrušení.“

„Už je po všem?“ zeptal jsem se.

Žena se na mě podívala s ironickou převahou.

„Přirozeně ne. Tohle jsou první bolesti. Může to trvat ještě hodiny.“

„Bude dítě Američan, pokud se narodí tady?“ zeptal se starý muž.

„Co jiného?“ opáčila žena v červené halence.

„Myslím tady na Ellis Island. Tohle je přece jen karanténa, ne skutečná Amerika. Amerika je na druhé straně.“

„Tohle už je také Amerika,“ prohlásila žena prudce. „Stráže jsou přece Američané. I inspektoři.“

„To by bylo pro matku štěstí,“ poznamenal starý muž.

„Měla by tak amerického příbuzného: dítě. Snáz by ji vpustili do země. Emigranti, kteří mají příbuzné Američany, tam pouští.“ Muž se opatrně rozhlédl a potom se rozpačitě zasmál.

„Pokud to nebude Američan, bude to první skutečný světoobčan,“ řekl jsem.

„Druhý,“ opravil mě starý muž. „Prvního jsem viděl v roce 1937 na mostě mezi Rakouskem a Československem. Německé emigranty zahnali policisté obou zemí na most. Nemohli uniknout ani doleva, ani doprava; na obou stranách mostu stála policie. Zůstali na hranici tři dny. Tehdy jedna žena porodila dítě.“

„Co se s ním stalo?“ se zájmem se zeptala žena v červené halence.

„Zemřelo dřív, než mohla kvůli tomu vypuknout mezi oběma zeměmi válka,“ odpověděl starý muž. „Stalo se to ještě v lidštějších dobách, před anšlusem Rakouska,“ dodal omluvně. „Později by samozřejmě matku a děcko zabili jako koťata.“

Viděl jsem Watsona přicházet z kanceláře. Ve světle kostkovaném obleku vyčníval jako obr nad přikrčenými uprchlíky v řadách u východu. Rychle jsem mu šel naproti. Srdce mi najednou začalo prudce bít. Watson zamával mým pasem. „Měl jste štěstí,“ prohlásil. „Nějaká žena zřejmě bude rodit. Inspektoři z toho byli úplně vedle. Tady je vaše vízum.“

Vzal jsem si pas. Ruce se mi třásly. „Na jak dlouho?“ zeptal jsem se.

Watson se zasmál. „Chtěli vám dát jen čtyři týdny na průjezd. Máte dva měsíce jako turista. Můžete poděkovat té rodičce. Myslím, že se chtěli rychle zbavit jí i mne. Už pro ni požádali o motorový člun. Odvezou ji do nemocnice. Můžeme hned jet s ní. No, tak jaké to je?“ Watson mě mocně poplácal po zádech.

„Jsem volný?“

„Přirozeně. Příští dva měsíce. Potom musíme podniknout něco dalšího.“

„Dva měsíce!“ vydechl jsem. „Celá věčnost.“

Watson zavrtěl lví hřívou. „Houby věčnost. Dva měsíce. Nejlepší bude, když začneme brzy uvažovat o dalších krocích.“

„Až budu na druhé straně,“ řekl jsem. „Teď ne.“

„Dobře. Ale nečekejte moc dlouho. Jsou tady také ještě nějaké výlohy, jízdné, poplatky za vízum a pár drobností. Dohromady padesát dolarů. Vyřídíme to radši hned. Zbytek honoráře nám vyplatíte, až se zabydlíte.“

„Kolik to dělá?“

„Sto dolarů. Velice laciné. Jsme přece lidi.“

Neodpověděl jsem. Najednou jsem chtěl být co nejdříve pryč z tohoto sálu. Pryč z ostrova Ellis Island. Bál jsem se, aby se dveře do kanceláře inspektorů v posledním okamžiku neotevřely a oni mě nezavolali zpátky. Rychle jsem vytáhl tenkou peněženku a vyndal padesát dolarů. Zbývalo mi jich teď ještě devadesát devět. Navíc jsem měl již teď sto dolarů dluh. Pravděpodobně se stanu věčným úrokovým vazalem těchhle právníků, blesklo mi hlavou. Ale bylo mi to jedno. Všechno spláchla vlna rozechvělé, neudržitelné netrpělivosti.

„Můžeme jít?“ zeptal jsem se.

Žena v červené sametové halence se zasmála: „Může trvat ještě hodiny, než se dítě narodí. Hodiny. Ale to ti tam uvnitř nevědí. Tihle inspektoři. Vědí všechno, ale tohle ne. Bůh mě chraň, abych já jim řekla, jak se věci mají. Každý ubožák, který odsud vypadne, znamená naději pro ostatní. Nemám pravdu?“

„Máte,“ odpověděl jsem. Viděl jsem, jak dva lidé podpírají ženu, které se mělo narodit dítě. „Můžeme jít s nimi?“ zeptal jsem se Watsona.

Přikývl. Žena v sametové halence mi potřásla rukou. Také starý muž mi přišel pogratulovat. Vyšli jsme ven. U východu jsem musel ukázat pas. Policista mi ho okamžitě vrátil. „Hodně štěstí,“ popřál mi i on a podal mi ruku. Bylo to poprvé v mém životě, kdy mi policista podal ruku a popřál štěstí. Mělo to na mě podivný účinek – teprve teď jsem uvěřil, že jsem skutečně volný.

Nacpali nás do motorového člunu připomínajícího barkasu. Těhotná žena ležela mezi dvěma hlídači vzadu ve člunu. Já s Watsonem a několika dalšími propuštěnými jsme stáli vpředu. Sténání ženy přehlušily lodní sirény a hřmění motoru. Stíny způsobené hrou slunce a větru dopadaly na člun ze všech stran, takže se zdálo, jako by se vznášel mezi oblohou a vodou. Neotočil jsem se. V kapse jsem k sobě tiskl pas. Mrakodrapy Manhattanu vrůstaly jako obři do zářivé oblohy. Jízda trvala jen několik minut.

Když jsme zakotvili, vyhrkly jednomu propuštěnému slzy. Byl to muž s tenkýma nohama a staromódním zeleným velurovým kloboukem. Knír se mu chvěl. Muž klesl na kolena a zvedl paže v nepojmenovatelném gestu. Vypadal dojemně a zároveň směšně v silném dopoledním slunci. Jeho žena, omšelá, hnědavá, malá stařena, ho hněvivě zvedla. „Zašpiníš si oblek. Máš jen jeden.“

„Jsme v Americe,“ zamumlal.

„Ano, jsme v Americe,“ zopakovala pronikavým hlasem.

„A kde je Josef? A Samuel? Kde jsou? A kde je Miriam, kde jsou ti všichni? Jsme v Americe,“ řekla ještě jednou. „Ale kde jsou ostatní? Vstaň a dávej pozor na oblek.“ Popořadě si nás prohlížela mrtvýma, nehybnýma očima brouka. „Jsme v Americe. A kde jsou ostatní? Kde jsou děti?“

„Co říká?“ chtěl vědět Watson.

„Je ráda, že je v Americe.“

„To věřím. Tady je zaslíbená země. Vy jste také rád, ne?“

„Moc. Vřelý dík za pomoc.“

Rozhlédl jsem se. Vypadalo to, jako by na silnicích zuřila bitva automobilů. Ještě nikdy jsem jich neviděl tolik pohromadě. Co začala válka, jezdilo v Evropě už jen málo aut; nebyl tam skoro žádný benzin. „Kde jsou vojáci?“ zeptal jsem se.

„Vojáci? Proč?“

„Amerika je přece ve válce.“

Watsonova ústa se roztáhla v širokém úsměvu. „Válka je v Evropě a v Pacifiku,“ vysvětloval blahosklonně. „Zde ne. V Americe není válka. Tady je mír.“

Na okamžik jsem na to zapomněl. Vždyť nepřítel stál na druhé straně světa. Tady nebylo třeba bránit hranice. Zde se nestřílelo. Nebyly tu ruiny. Ani bomby a ničení pro ničení. „Mír,“ zopakoval jsem.

„Je to jiné než v Evropě, co?“ zeptal se hrdě Watson. Přikývl jsem. „Úplně jiné.“

Watson ukázal na postranní ulici. „Tady je stanoviště taxíků. A na druhé straně autobusová zastávka. Nechcete jít přece pěšky.“

„Rád bych šel pěšky. Byl jsem dost dlouho zavřený.“

„Ach tak. No dobře. Jak chcete. Ostatně v New Yorku nemůžete zabloudit. Skoro všechny ulice tu jsou očíslovány. Velice praktické.“

Procházel jsem se městem. Znovu jsem byl pětiletý chlapec; přibližně tam sahaly mé znalosti angličtiny. Pohyboval jsem se v zářivém dešti hlasitých zvuků, slov, vozidel, smíchu, výkřiků a vzrušujícího pulzování života, který se mě ještě netýkal, ale jako bouře slepě narážel na mé smysly. Chápal jsem jen hluk, ale ne smysl, stejně jako jsem chápal světlo, nikoli však, jak vzniklo, ani k čemu je. Kráčel jsem městem, v němž se každý zdál být neznámým Prometheem, který dělal známá gesta neznámým způsobem a používal slova, která mi nic neříkala. Všechno mohlo mít nespočet významů, jimž jsem nerozuměl, protože jsem neovládal řeč. Bylo to jiné než v evropských zemích, kde existuje jen jediný, mně známý výklad. Zde to vypadalo, jako bych se ocitl na obrovském kulatém jevišti, na němž chodci, číšníci, řidiči a prodavači hrají nesrozumitelnou hru – a já stál v jejím středu, zároveň však z ní byl vyloučen, protože jsem nevěděl, co znamená. Pochopil jsem, že tohle je jedinečný okamžik, který se nikdy nevrátí. Už zítra budu ke hře patřit, již dnes, až dojdu do hotelu, a pak nanovo začne boj a hledání úkrytů, shánění padělků, smlouvání a pyramida pololží, z nichž se skládal můj všední den. Ale teď, v tomto momentě, mi město nastavovalo tvář, divokou, hlasitou, cizí, nezúčastněnou – protože mě zatím nepřijalo, a tudíž jasnou, objektivní, mohutnou a současně průhlednou jako filigrán, zářivou agresivní monstranci. Připadalo mi to, jako by i čas na minutu zadržel dech, v neznámé cézuře, v níž se mohlo stát cokoli, a každé rozhodnutí bylo náhle otevřené, realita bez tíže a beze směru, jako by záleželo jen na člověku samotném, zda se zřítí nebo ne.

Šel jsem velice pomalu hučícím městem. Viděl jsem ho a zároveň neviděl. Tak dlouho jsem se zcela ztotožňoval s pouhým primitivním přežitím, že jsem se ignorováním ostatního života současně chránil. Bylo to bezohledné nutkání přežít – jako těsně předtím, než vypukne panika na potápějící se lodi a jediným cílem je nezemřít. Ale teď, v této podivuhodné hodině, jsem cítil, že se přede mnou znovu může jako vějíř rozevřít život, který má opět budoucnost – ať už je lhůta sebekratší; a že s budoucností se možná znovu vynoří i minulost s pachem krve a hrobů.

Vágně jsem cítil, že tahle minulost mě může snadno zabít, ale teď jsem to nechtěl vědět, ne v této hodině se zrcadlícími se výlohami a divokým pachem svobody, s cizím lidským hemžením a polední vřavou, s anonymním hlukem, dychtivostí a nádherným světlem – v této hodině, v níž jsem si vyšlapoval jako nelegitimní poutník mezi dvěma světy, z nichž ani jednomu jsem v tomto okamžiku nenáležel – jako bych se ocitl ve filmu se zvukem patřícím k jiným obrázkům, kdy je tu něco víc než magie světla, barvy, nepochopení a bezpečí dítěte v klamu nepochopení. Připadalo mi, jako by se ve mně po dlouhém uvěznění naléhavě dral na povrch opět sám život, který chce volat a ptát se, dívat se a chápat, překonat měkký marast vzpomínek a oddat se plaché, ještě neuchopitelné naději. Je tohle možné? pomyslel jsem si a můj pohled se zastavil na obrovském otevřeném obchodě plném lesklých chromovaných hracích automatů, které zvonily a blikaly pestrými světly – je to možné? Opravdu ještě všechno neuschlo a neodumřelo? Mohlo se přežití proměnit v pokračování života a v sám život? Dalo se začít ještě jednou, od začátku, a najít interpretaci pro vlastní žití – tak jako pro cizí řeč, která na mě čekala, zatím neznámá a skrývající spoustu možností? Bylo to možné, aniž by to znamenalo zradu a dvojitou vraždu mrtvých, kteří nechtěli být zapomenuti?

Procházel jsem se dál a sledoval ulice podle čísel místo obvyklých názvů. Byly stále užší a špinavější, až jsem na jednom domu stojícím trochu stranou našel jméno hotelu Rausch. Dveře zdobily falešné mramorové lišty, jedna z nich byla rozbitá. Vstoupil jsem a zůstal stát. Oslněn silným světlem ulice jsem neviděl o moc víc než jakýsi pult, pár kusů červeného plyšového nábytku a houpací křeslo, z něhož se temně zvedla obrovská postava medvěda. „Jste Ludvík Sommer?“ zeptal se mne medvěd francouzsky.

„Ano,“ odpověděl jsem překvapeně. „Odkud to víte?“

„Robert Hirsch nám oznámil, že se v těchto dnech objevíte. Jmenuji se Vladimír Mojkov. Jsem tady ředitelem, vrchním a děvčetem pro všechno.“

„Dobře, že mluvíte francouzsky. Jinak bych byl němý jako ryba.“

Mojkov mi potřásl rukou. „Říká se, že ryby jsou největší umělci v konverzaci pod vodou,“ prohlásil. „Němé tedy určitě nejsou. Nejnovější vědecký výzkum. Můžete se mnou mluvit i německy.“

„Jste Němec?“

Mojkovův široký obličej se poskládal do mnoha vrásek.

„Ne. Jsem pozůstatek mnoha revolucí. Teď jsem Američan. Předtím jsem byl Čech, Rus, Polák, Rakušan, podle toho, kým byla právě obsazena vesnice, odkud pocházela moje matka. Dokonce i Němec, za okupace. Vypadáte, že máte žízeň. Dáte si vodku?“

Zaváhal jsem a pomyslel na své ztenčené finance.

„Kolik u vás stojí pokoj?“ zeptal jsem se.

„Nejlevnější dva dolary za noc. Je to ovšem jen malá komůrka.“ Mojkov odešel k tabuli s klíči. „Žádný luxus. Ale koupelna je na stejné chodbě.“

„Vezmu si ho. Je to levnější na celý měsíc?“

„Padesát dolarů, čtyřicet pět při platbě předem.“

„Dobře.“

Mojkov se usmíval jako prastarý pavián. „Vodka patří k uzavření smlouvy. Platí ji hotel. Vyrábím ji ostatně sám. Je dobrá.“

„Kdysi jsme ji dělali ve Švýcarsku v poměru padesát na padesát z cuvée z rybízových poupat na kousku cukru,“ odpověděl jsem. „Lékárník dodal alkohol. Vodka tak stála mnohem méně než nejlevnější tvrdý alkohol. Byly to šťastné časy, v zimě ve dvaačtyřicátém.“

„Ve vězení?“

„Ve vězení v Bellinzoně. Bohužel jen týden. Za ilegální přechod hranic.“

„Rybízová poupata,“ řekl Mojkov zaujatě. „Dobrý nápad.

Ale kde vzít v New Yorku rybízová poupata?“

„Stejně nemají skoro žádnou chuť,“ odpověděl jsem.

„S tím nápadem přišel jeden Bělorus. Vaše vodka je moc dobrá.“

„To mě těší. Hrajete šachy?“

„Vězeňské šachy. Nikoli mistrovskou hru. Emigrantské šachy, aby člověk přišel na jiné myšlenky.“

Mojkov přikývl. „Existují také jazykové šachy,“ řekl.

„Ty se tu hodně hrají. Hráč se při šachách dostane na tak abstraktní rovinu soustředění, že si přitom může dobře opakovat anglickou gramatiku. Teď vám ukážu pokoj.“

Komůrka byla malá, ne příliš světlá a vedla do zadního dvora. Zaplatil jsem čtyřicet pět dolarů a položil kufr. Na stropě visel litinový lustr a na stole stála malá zelená lampička. Vyzkoušel jsem ji; mohla svítit celou noc. To mě uklidnilo. Bruselské muzeum ve mně zanechalo nenávist ke spaní v naprosté tmě. Potom jsem se zahleděl na své peníze. Nevěděl jsem, jak dlouho se dá v New Yorku žít z padesáti čtyř dolarů, ale netížilo mě to. Už mnohokrát jsem měl jen zlomek téhle sumy. Dokud člověk žije, nikdy není všechno zcela ztracené, řekl mi krátce před smrtí Sommer, jehož pas jsem používal. Zvláštní, jak může být něco současně pravda i nepravda.

„Tady je dopis od Roberta Hirsche,“ řekl Mojkov, když jsem zase sešel k němu. „Nevěděl přesně, kdy dorazíte. Nejlepší bude, když se za ním kvečeru podíváte. Přes den pracuje; jako skoro každý tady.“

Práce, pomyslel jsem si. Legální! Jaké štěstí! Kdybych tak měl i tu. Znal jsem jen tajnou práci načerno, vždy se strachem z policie.

/ III/

Vydal jsem se tam už kolem poledne. Nechtěl jsem tak dlouho čekat. Našel jsem obchůdek se dvěma malými výlohami. Byly v nich vystaveny radiopři jímače, elektrické žehličky, vysoušeče vlasů, mixéry a elektrické přístroje na vaření. Všude jiskřil kov a chrom – ale dveře byly zamčené. Chvíli jsem čekal; potom mě napadlo, že Robert Hirsch si pravděpodobně odskočil na oběd. Trochu zklamaně jsem odcházel. Náhle jsem sám pocítil palčivý hlad. Bezradně jsem se rozhlédl. Chtěl jsem se najíst, ale neutratit moc peněz. Na nejbližším rohu jsem spatřil obchod vypadající jako lékárna. Ve výloze byly irigátory, lahvičky s toaletní vodou a reklamy na aspirin, ale otevřenými dveřmi jsem viděl jakýsi bar, u něhož seděli lidé a jedli. Vstoupil jsem. „Co to bude?“ netrpělivě se mne zeptal bíle oděný chlapec za pultem.

Nic mě v tom okamžiku nenapadlo. Poprvé jsem si v Americe něco objednával. Podíval jsem se na sousedův talíř. „Hamburger?“ vyštěkl kluk.

„Hamburger,“ odpověděl jsem užasle. Nikdy by mě nenapadlo, že moje první anglické slovo bude německé.

Hamburger byl šťavnatý a dobrý. Snědl jsem k němu dvě housky. Kluk znovu něco zadrmolil. Nerozuměl jsem jeho staccatu. Ale soused jedl zmrzlinu. Opět jsem otočil hlavu k jeho talíři. Zmrzlinu jsem nejedl už mnoho let. Chlapci to však nestačilo. Ukázal na dlouhou tabuli za sebou a vyštěkl hlasitěji.

Soused na mne pohlédl. Měl pleš a knír jako mrož.

„Jaký druh?“ zopakoval mi pomalu jako dítěti.

„Obvyklý,“ snažil jsem se z toho vyváznout.

Mrož se usmál. „Mají tu čtyřicet dva druhů,“ vysvětlil mi.

„Cože?“

Muž ukázal na tabuli. „Vyberte si.“

Rozluštil jsem slovo pistácie. V Paříži je prodávali kočovní obchodníci s koberci u kavárenských stolů. Pistáciovou zmrzlinu jsem však neznal. „Pistáciovou,“ požádal jsem. „A kokosovou.“

Zaplatil jsem a pomalu odcházel. Poprvé v životě jsem jedl v lékárně. Cestou jsem míjel pulty s recepty a léky. Daly se tu koupit také gumové rukavice, knihy a zlaté rybky. Podivuhodná země, pomyslel jsem si, když jsem se ocitl na ulici. Čtyřicet dva různých druhů zmrzliny, válka a nikde ani jediný voják.

Vrátil jsem se k hotelu Rausch. Už zdálky jsem rozpoznal omšelé mramorové průčelí, které ve vší té cizotě připomínalo skoro domov. Vladimíra Mojkova jsem neviděl. Nikde nikdo. V hotelu bylo jako po vymření. Prošel jsem malou místností s plyšovým nábytkem a několika posmutnělými palmami v kbelících. Ani tady nikdo nebyl. Vzal jsem si klíč, šel na pokoj a lehl si oblečený na postel, abych si na chvilku zdříml. Probudil jsem se a nevěděl, kde jsem. Ve spánku mě vyděsil těžký, strašlivý sen. Pokoj naplnil růžový, vznášející se soumrak. Vstal jsem a podíval se z okna. Dva černoši vynášeli dole popelnice. Z jedné z nich odpadlo víko a hrkotalo po cementové podlaze. Teď jsem si vzpomněl, co se mi zdálo. Věřil jsem, že mě to všechno nebude provázet za oceán. Seběhl jsem opět do recepce. Mojkov tam teď byl; seděl u stolu s drobounkou starou ženou a zamával na mě. Podíval jsem se na hodiny. Byl čas jít za Robertem Hirschem. Spal jsem déle, než jsem myslel.

Hrozen lidí se tlačil před obchodem Roberta Hirsche. Asi nehoda nebo policie, pomyslel jsem si. Tohle člověka vždycky napadne jako první. Rychle jsem se protlačil davem, když vtom už k mým uším dolehla až příliš hlasitá slova. Tři ampliony stály v okně, dveře obchodu kdosi nechal dokořán otevřené. Hlas vycházel z tlampačů. Obchod byl tmavý a prázdný.

Náhle jsem spatřil Hirsche. Stál venku mezi posluchači. Okamžitě jsem poznal jeho úzkou hlavu s nazrzlými vlasy. Nezměnil se. „Roberte,“ řekl jsem potichu těsně za ním do hřmotného hlasu amplionů, dunícího trojmo z oken.

Neslyšel mne. „Roberte!“ zavolal jsem. „Roberte!“

Otočil se. Jeho obličej se změnil. „Ludvíku! Ty? Kdy jsi přijel?“

„Dnes ráno. Už jsem se tu jednou stavoval, ale nikdo tu nebyl.“

Potřásli jsme si rukama. „To je dobře, že jsi tady,“ řekl.

„Moc dobře. Už jsem myslil, že jsi mrtvý.“

„Já si to o tobě myslil také, Roberte. Celá Marseille to říkala. Dokonce někteří tvrdili, že viděli, jak tě zastřelili.“

Hirsch se zasmál. „Emigrantské tlachy. Mimochodem, člověk se dožije vyššího věku, když ho často prohlašují za mrtvého. Skvělé, že jsi tady, Ludvíku.“ Ukázal na trojnásobnou baterii tlampačů v okně. „Roosevelt,“ řekl. „Mluví tvůj zachránce. Poslechněme si ho.“

Přikývl jsem. Mocný, zesílený hlas beztak přehlušil všechny emoce. Nebyli jsme na ně ani zvyklí. Na Via Dolorosa lidé ztráceli jeden druhého tak často z očí, aby se pak opět našli – nebo také ne –, že se něco takového přecházelo věcně a mlčky, jako by šlo o všední záležitost. Člověk zemřel, byl zatčen nebo se opět s druhým setkal. Žil, a to stačilo. V Evropě to stačilo, pomyslel jsem si. Tady ne. Všechno kolem mě nějak rozrušilo. Navíc jsem skoro ničemu z prezidentova projevu nerozuměl.

Ani Hirsch zřejmě prezidenta moc nesledoval. Pozoroval lidi před výkladními skříněmi. Většinou stáli nezúčastněně a poslouchali. Někteří občas něco poznamenali. Tlustá žena s načesanými světlými vlasy se pohrdavě zasmála, protáhla obličej, zaťukala si na čelo a potom odešla, pohupujíc se v bocích. „They should kill that bastard!“ zaječel muž v kostkované sportovní bundě vedle mě.

„Co znamená ,kill‘?“ zeptal jsem se Hirsche.

„Zabít,“ vysvětlil mi s úsměvem, „zavraždit. To bys měl vědět.“

Ve stejném okamžiku ampliony zmlkly. „Proto jsi pustil všechny aparáty?“ zeptal jsem se. „Jako jakousi nucenou výchovu k toleranci?“

Přikývl. „Má stará slabost, Ludvíku. Pořád to nedokážu vzdát. Ale je to beznadějné. Všude.“

Lidé se rychle rozprchli. Jenom muž ve sportovní bundě zůstal stát. „Jak to tu vlastně mluvíte?“ zakvičel.

„Německy?“

„Francouzsky,“ odpověděl Hirsch klidně. Mluvili jsme německy. „Jazykem vašich spojenců.“

„Pěkní spojenci. Pro ně vedeme válku. Všechno je to Rooseveltova vina.“

Muž se odporoučel. „Pořád totéž,“ řekl Hirsch. „Xenofobie je nejjistějším znakem primitivnosti.“ Potom se na mě podíval. „Zhubl jsi, Ludvíku. A zestárl. – Myslel jsem, že už jsi tenhle svět opustil. Divné, že si to člověk hned myslí, když o druhém dlouho neslyšel. Tak staří přece ještě vůbec nejsme.“

Zasmál jsem se. „To je tím naším zatraceným životem, Roberte.“

Hirsch byl přibližně v mém věku. Třicet dva let. Ale vypadal mnohem mladší. Měl štíhlejší, menší postavu než já.

„Žil jsem v přesvědčení, že i ty jsi mrtvý,“ odpověděl jsem.

„Tu fámu jsem roznesl sám, aby se mi lépe utíkalo,“ řekl.

„Nazrál čas.“

Vešli jsme do obchodu, kde teď rádio vyřvávalo reklamní slogany na nějaký hřbitov. „Sušší, písčitější půda,“ rozuměl jsem. „Nádherné vyhlídky.“ Hirsch vypnul rádio a vyndal z malé ledničky skleničky, led a láhev. „Můj poslední absint,“ vysvětloval. „Tohle je den, kdy se musí načít.“

„Absint?“ zeptal jsem se. „Pravý?“

„Ne, není pravý. Náhražka, jako všechno. Pernod. Ale ještě z Paříže. Na zdraví, Ludvíku! Na to, že ještě žijeme.“

„Na zdraví, Roberte.“ Nenáviděl jsem pernod. Chutnal po lékořici a po anýzu. „Kde jsi byl naposledy ve Francii?“ zeptal jsem se.

„Tři měsíce jsem se schovával v jednom klášteře v Provenci. Páterové byli kouzelní. Bývali by ze mě rádi udělali katolíka, ale netrvali na tom. Kromě mne se tam skrývali ještě dva sestřelení angličtí letci. Všichni tři jsme z opatrnosti nosili mnišské kutny. Využil jsem času a zopakoval jsem si angličtinu. Odtud můj lehký oxfordský přízvuk. Letci tam studovali. Vzal ti Levin všechny peníze?“

„Ne. Ale všechny, co jsi mi poslal ty.“

„Dobře. Proto jsem ti je také poslal po něm.“ Hirsch se zasmál. „Tady je část, kterou jsem ti po něm neposlal. Býval by ti sebral i tu.“

Vyndal dvě padesátidolarové bankovky a vsunul mi je do kapsy. „Zatím nic nepotřebuju,“ řekl jsem. „Mám přece sám ještě dost. Víc než kdy v Evropě. Nech mě, ať se nejdřív zkusím prokousat sám.“

„Nesmysl, Ludvíku. Vím přesně, jak velké je tvoje jmění. Kromě toho dolar v Americe má o polovinu menší hodnotu než v Evropě. A naopak být chudý je tady dvojnásobně těžké než kdekoli jinde. Slyšel jsi ještě něco o Josefu Richterovi? Když jsem odcházel do Španělska, byl v Marseille.“

Přikývl jsem. „Tam ho také dostali. Před americkým konzulátem. Už neměl čas uprchnout do budovy. Víš, jak to tam chodilo.“

„Ano,“ odpověděl. „To vím.“

Okolí zahraničních konzulátů představovalo ve Francii nejoblíbenější loviště gestapa i četnictva. Většina emigrantů se tam snažila získat víza. Pokud se zdržovali v exteritoriálních budovách, byli v bezpečí, ale když je opustili, často následovalo zatčení.

„A Werner?“ ptal se Hirsch. „Co se stalo s ním?“

„Gestapo ho mlátilo, až ho zmrzačilo, a nakonec ho odeslalo s transportem.“

Neptal jsem se Roberta Hirsche, jak se jemu samotnému podařilo uniknout z Francie. On mě také ne. To byl zvyk ještě z dřívějška – co člověk nevěděl, to nemohl prozradit. A nikdo netušil, zda by vydržel moderní mučení.

„Co je to za národ!“ zvolal náhle Hirsch. „Co je to za prokletý národ, který pronásleduje své uprchlíky! A k němu patříme.“

Zíral před sebe. Chvíli jsme mlčeli. „Roberte,“ zeptal jsem se potom. „Kdo je Tannenbaum?“

Vytrhl se ze svých myšlenek. „Židovský bankéř,“ odpověděl. „Už léta usazený tady. Bohatý. A hodně velkomyslný, když se trochu pošťouchne.“

„Dobře. Kdo ho připostrčil ke mně? Ty, Roberte? Opět nucená výchova k lidskosti?“

„Ne, Ludvíku. Já ne. Nejjemnější emigrantská duše na světě: Jessie Steinová.“

„Jessie? Ona je tady také? Kdo ji sem přivedl?“

Hirsch se zasmál. „Sama sebe sem přivedla, Ludvíku. Dokonce docela sama. A velice pohodlným způsobem. Ba luxusně. Přišla do Ameriky jako Vollberg kdysi do Španělska. Najdeš zde ještě více známých. A to i v hotelu Rausch. Všechny nezabili nebo neuvěznili.“

Vollberg obléhal před dvěma roky několik týdnů francouzsko-španělskou hranici. Nedařilo se mu získat ani povolení k výjezdu z Francie, ani vstupní víza do Španělska. Zatímco jiní emigranti šplhali po pašeráckých stezkách přes Pyreneje, najal si Vollberg, který neuměl lézt, ve svém zoufalství prastarý rolls-royce s benzinem asi na třicet kilometrů a vjel do Španělska po hlavní silnici. Majitel vozu seděl za volantem jako jeho řidič. Půjčil Vollbergovi svůj nejlepší oblek i s válečnými řády, které Vollberg, rozvalený na zadním sedadle, hrdě stavěl na odiv. Předpoklad vyšel. Nikdo z celníků se nezeptal údajného majitele rolls-royce na víza. Zato se všichni tlačili kolem motoru a Vollberg jim vlídně podával vysvětlení.

„Přijela Jessie do New Yorku také rolls-roycem?“ zeptal jsem se.

„Ne, Ludvíku, ale poslední Queen Mary před válkou. Její vízum platilo ještě dva dny, když přijela. Prodloužili jí ho pak na šest měsíců. A potom každých šest měsíců znovu.“

Najednou jsem nemohl popadnout dech a zíral jsem na Hirsche. „Tohle je skutečně možné, Roberte?“ zeptal jsem se. „Oni ti tady mohou vízum prodloužit? Turistické vízum také?“

„Jedině turistické vízum. Ostatní se nemusejí dávat prodlužovat. To jsou vstupní víza na takzvané kvóty – předstupeň přidělení občanství za pět let. Platná na dalších deset nebo dvacet let. S tímto vízem můžeš dokonce pracovat; s turistickým ne. Jak dlouho platí tvoje?“

„Osm týdnů. Opravdu věříš, že by mi ho mohli prodloužit?“

„Proč ne? Levin a Watson jsou dost schopní.“

Opřel jsem se na židli. Najednou jsem cítil hluboké uvolnění. Bylo to poprvé za mnoho let. Hirsch se na mě podíval. Zasmál se. „Dnes večer tedy oslavíme tvůj vstup do měšťácké fáze emigrantství,“ řekl. „Pojďme se najíst. Čas putování po Via Dolorosa je za námi, Ludvíku.“

„Jen do zítřka,“ řekl jsem. „Potom se musím vydat na lov práce a opět hned poruším zákony. Jaká jsou v New Yorku vězení?“

„Demokratická. Některá s rádiem. Pokud tam žádné nebude, dodám ti ho.“

„Existuje v Americe také internační tábor?“

„Ano. Ale pro změnu hlavně pro podezřelé nacisty.“

„Jaká změna!“ Vstal jsem. „Kam půjdeme jíst? Do americké lékárny? Dnes v poledne jsem v jedné byl. Moc dobrá. Mají tam prezervativy a dvaačtyřicet druhů zmrzliny.“

Hirsch se smál. „To byl drugstore. Ne, my dnes půjdeme jinam.“

Zamkl dveře obchodu. „Ten obchod ti patří?“ zeptal jsem se.

Zavrtěl hlavou. „Já jsem tu jen malý, bezvýznamný prodavač,“ řekl náhle hořce. „Nudný prodavač od rána do večera. Kdo by si byl něco takového pomyslel?“

Neodpověděl jsem. Byl bych rád, kdybych směl být prodavačem. Vyšli jsme na ulici. Ztracená, slabá červeň zapadajícího slunce se zavěsila mezi domy, jako by zamrzla a nepatřila sem. Na jasné obloze bzučela dvě letadla.

Nikdo se o ně nezajímal. Nikdo překotně nespěchal do vchodů domů, nikdo se nevrhal k zemi. Rozsvítila se dvojitá řada pouličních lamp. Neonové reklamy šplhaly vzhůru po domech a opět seskakovaly jako barevné opice. Všude v Evropě byla v tuto denní dobu tma jako v hrobě. „Tady to opravdu není válka,“ řekl jsem.

„Ne,“ odpověděl Hirsch. „Tady to není válka. Žádné trosky, žádné nebezpečí a bomby, to přece myslíš, ne?“ Opět se zasmál. „Bez nebezpečí – zato ale s veškerým zoufalstvím nečinného čekání.“

Podíval jsem se na něj. Jeho obličej se opět uzavřel a neprozrazoval nic. „Myslím, že bych to dokázal vydržet dost dlouho,“ poznamenal jsem.

Zahnuli jsme do ulice, jíž problikávala červená, žlutá a zelená světla semaforů. „Půjdeme do rybí restaurace,“ navrhl Hirsch. „Víš ještě, kdy jsme si spolu ve Francii naposledy pochutnávali na rybě?“

Zasmál jsem se. „To vím docela přesně. Bylo to v Marseille v bistru Basso u starého přístavu. Já jsem si dal bouillabaissu se šafránem a krabí salát. Ty jsi mě pozval. Byla to naše poslední společná večeře. Bohužel nám osud nedopřál dojíst, protože jsme si všimli, že je v hospodě policie, a museli jsme zmizet.“

Hirsch přikývl. „Tentokrát budeš moci dojíst, Ludvíku.

Už to není věc života a smrti.“

„Bohudíky.“

Zastavili jsme se před jasně osvětlenou restaurací. Dva velké výklady byly plné ryb a mořských živočichů. Leželi ve velkých ložích z nadrobno nasekaného ledu. Ryby splývaly v dlouhou stříbrnou řadu s vypíchanýma očima; krabi se růžově třpytili – byli již uvaření. Ale humři, ti vypadali jako rytíři z minulých světů v kovovém brnění. Ještě žili. Na první pohled to však nebylo vidět. Až po chvíli se objevila tykadla a oči, které vystupovaly jako knoflíky a pohybovaly se. Dívaly se na člověka. Hýbaly se a hleděly na něj. Velká klepeta se pohybovala jenom pomalu. Do jejich článků byly zaraženy dřevěné kolíky, aby se zvířata nemohla vzájemně amputovat.

„Co je to za život,“ řekl jsem. „Ležet na ledu, připoután, neschopen se bránit. Jako emigranti bez pasu.“

„Jednoho ti objednám. Toho největšího.“

Odmítl jsem. „Dnes ne, Roberte. Nechtěl bych hned první den tady vraždit. Nechme tyhle nešťastné humry žít. Dokonce i jejich ubohá existence je pro ně pravděpodobně život, o který by bojovali. Objednám si raději kraby. Jsou již uvaření. A ty?“

„Já si dám humra. Chci ho vysvobodit z jeho utrpení.“

„Dva světonázory,“ řekl jsem. „Tvůj je praktičtější. Můj pokrytečtější.“

„To se brzy změní.“

Vešli jsme do restaurace. Udeřila nás vlna tepla. Restaurace omamně voněla rybami. Téměř všechny stoly byly obsazeny. Číšníci běhali kolem s velkými mísami, z nichž vyčnívaly nohy obrovských krabů jako kosti na slavnosti kanibalů. U jednoho stolu seděli dva policisté. Lokty se opírali o desku a rukama drželi u úst krabí nohy jako foukací harmoniky. Bezděčně jsem se zastavil a podíval se k východu. Robert Hirsch mě strkal dopředu. „Už nemusíš utíkat, Ludvíku,“ připomněl mi a zasmál se. „Ale legalita si také žádá odvahu. Někdy větší než útěk.“

Seděl jsem v místnosti s červenými plyšovými křesly, které se v hotelu Rausch říkalo salon, a studoval anglickou gramatiku. Už bylo pozdě, ale nechtělo se mi ještě spát. Mojkov něco kutil vedle v malé recepci. Po chvilce jsem slyšel, jak někdo kulhá ke dveřím. Bylo to zvláštní kulhání, jakési synkopické klopýtání, a připomnělo mi někoho, koho jsem znal v Evropě. V šeru jsem muže viděl jen nejasně.

„Lachmanne,“ řekl jsem nazdařbůh.

Muž se zastavil. „Lachmanne,“ zopakoval jsem a stiskl vypínač. Ze stropu žlutě, matně a bezútěšně odkapávalo světlo z trojramenného secesního lustru.

Muž na mě seshora zamžoural. „Neklame mě zrak? Jsi to opravdu ty, Ludvíku?“ řekl potom. „Odkdy jsi tady?“

„Tři dny. Hned jsem tě poznal podle chůze.“

„Podle mého zatraceného kulhavého trocheje?“

„Podle tvého valčíkového kroku, Kurte.“

„Jak ses sem dostal? Snad s vízem od Roosevelta? Jsi na seznamu elitní evropské inteligence, která musí být zachráněna?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Nikdo z nás na něm není. Tak slavní my ubožáci nejsme.“

„Já určitě ne,“ potvrdil Lachmann. Vešel Mojkov. „Vy se znáte?“

„Ano,“ odpověděl jsem, „známe. Už dlouho. Z různých vězení.“

Mojkov opět zhasl a vyndal láhev. „To je příležitost dát si vodku,“ řekl. „Člověk musí brát slavnostní okamžiky tak, jak přijdou. Tahle vodka jde na účet hotelu. Jsme tady velice pohostinní.“

„Já nebudu,“ odmítl Lachmann.

„Správně.“ Mojkov nalil pouze mně. „Jedna z výhod emigrace spočívá v tom, že se člověk musí tak často loučit a potom může oslavovat shledání,“ konstatoval. „To vytváří iluzi dlouhého života.“

Ani Lachmann, ani já jsme neodpověděli. Mojkov patřil k jiné generaci – té, která v roce 1917 uprchla z Ruska. Co v nás ještě hořelo, bylo pro něho dávno vyhaslou legendou.

„Na zdraví, Mojkove,“ řekl jsem potom. „Proč jsme se nenarodili jako jogíni? Nebo ve Švýcarsku?“

Lachmann se suše zasmál. „Mně by ke spokojenosti docela stačilo, kdybych nepřišel na svět jako Žid v Německu.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zaslíbená země.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.