BRAŤJA KARAMAZOVY

Translation © Libor Dvořák, 2013

ISBN 978-80-207-1854-9

Amen, amen, pravím vám: Zrno pšeničné padnouc v zemi, neumře-li, ono samo zůstane; umře-liť pak, mnohý užitek přinese.

Evangelium sv. Jana, XII/24

OD AUTORA

Jak tak začínám s líčením osudů svého hrdiny, Alexeje Fjodoroviče Karamazova, ocitám se v jistých zmatených rozpacích. A proč? Přestože o Alexeji Fjodorovičovi vskutku mluvím jako o svém hrdinovi, sám dobře vím, že to není člověk nikterak významný, pročež rovnou předpokládám nevyhnutelné otázky jako: A čím je tak mimořádný, ten váš Alexej Fjodorovič, že jste si ho vyvolil za svého hrdinu? Komu a čím je znám? Pročpak mám já, čtenář, ztrácet čas zkoumáním okolností jeho života?

Poslední z těchto otázek je nejosudovější, protože na ni nezbývá než odpovědět: „Možná že na to v románu přijdete sám.“ Nu a co když román bude dočten, nikdo na nic nepřijde a nebude souhlasit, že můj Alexej Fjodorovič je pozoruhodný? Tohle říkám proto, neboť to zarmouceně tuším. Pro mě pozoruhodný je, ale chovám zásadní pochybnost, zda budu s to dokázat něco takového ostatním. Háček hledejme v tom, že to sice je osobnost, ovšem osobnost prozatím neurčitá a neprojasněná. Ostatně bylo by zvláštní požadovat po lidech naší doby nějakou bytostnou průzračnost. Jedno je ovšem dosti nepochybné: je to člověk zvláštní, ba podivínský. Být zvláštní a podivínský však spíše škodí, než že by to propůjčovalo právo na zájem, zvlášť když dnes všichni směřují k tomu, aby vše jednotlivé shrnuli, a pak ve všeobecné nesmyslnosti shrnutého odhalili alespoň nějaký obecnější smysl. A podivín je ve většině případů projev jednotlivosti, vytrženosti, není-liž pravda?

Pokud ale s onou poslední tezí nebudete souhlasit a odpovíte „není“ nebo „ne vždy“, pak v otázce významnosti mého hrdiny Alexeje Fjodoroviče pookřeji na duchu. Protože pokud o podivínovi a jeho jednotlivosti a vytrženosti platí ono „ne vždy“, pak se může stát, že právě on v sobě občas nosí jádro celku, od něhož se jiní lidé jeho epochy ve stále útočícím větru neznámo proč na čas oddělili…

Do těchto nezajímavých a neprůhledných výkladů jsem se asi pouštět nemusel a mohl jsem docela jednoduše začít bez předmluvy: když se to bude líbit, lidé si to přečtou beztak; problém je však v tom, že životní příběh tu líčím jeden, kdežto romány jsou dva. Hlavní román je ten druhý, život mého hrdiny v naší době, právě v tomto konkrétním okamžiku. První román se naopak odehrál už před třinácti lety a vlastně to skoro ani není román, ale jen okamžik z útlého hrdinova mládí. Já se však bez tohoto prvního románu obejít nedokážu, protože mnohé v románu druhém by pak bylo nesrozumitelné. Tím se ale má počáteční obtíž dále znásobuje: když já, životopisec, shledávám, že i jeden román je možná v případě hrdiny tak skromného a rozplývavého až příliš, tak jak mohu přijít hned se dvěma, jak vysvětlím svou přespřílišnou vypínavost?

Jak tak bloudím kolem rozřešení těchto otázek, odhodlávám se je neřešit a prostě je obejít. Bedlivý čtenář zajisté už dávno uhodl, že právě k tomu jsem od samého počátku spěl, a jen se na mě hněval, proč zbůhdarma plýtvám neplodnými slovy a drahocenným časem. Na to už odpovím naprosto přesně: neplodnými slovy a drahocenným časem jsem plýtval za prvé ze zdvořilosti a za druhé z prohnanosti: před lecčím jsem vás přece předem varoval. Ostatně já sám jsem dokonce rád, že můj román se sám rozpadl na dva příběhy, a to „při zachování bytostné jednoty celku“: když se čtenář seznámí s prvním příběhem, může se sám rozhodnout, zda pro něj má smysl pouštět se do druhého. Nikdo samozřejmě není k ničemu nucen, je možné knihu odložit třeba už po dvou stranách prvního vyprávění s tím, že ji dotyčný už nikdy neotevře. Jsou tu však i jistí speciální čtenáři, kteří jsou odhodláni rozhodně vše dočíst až do konce, aby se ve svém nezaujatém soudu nemýlili – takoví jsou kupříkladu všichni ruští kritici. A právě ve vztahu k těm je člověku hned lehčeji u srdce, protože přes všechnu jejich pečlivost a důkladnost jim přece jen poskytuji zcela legitimní příčinu, proč knihu odložit už během první epizody románu. Což je celá předmluva. Naprosto souhlasím s tím, že je zbytečná, ale jelikož už je napsaná, nechť tu zůstane.

Ale teď už k věci.

ČÁST PRVNÍ

KNIHA PRVNÍ

Historie jedné rodinky

I. FJODOR PAVLOVIČ KARAMAZOV

Alexej Fjodorovič Karamazov byl třetím synem statkáře z našeho újezdu Fjodora Pavloviče Karamazova, který svého času tolik proslul (a vlastně ještě dnes je u nás připomínán) pro svůj tragický a temný skon, k němuž došlo přesně před třinácti lety a o němž vše potřebné v pravý čas sdělím. Teď o tomto „statkáři“ (jemuž se takto říkalo, i když na svém statku za celý svůj život skoro nežil) řeknu jen to, že to byl věru zvláštní typ, s jakým se ovšem přesto setkáváme dosti často, typ člověka nejen ničemného a zvráceného, ale zároveň i pomateného, byť patřícího k těm pomatencům, kteří dokážou skvěle spravovat své majetkové záležitosti, ovšem zřejmě jen ty. Fjodor Pavlovič kupříkladu začínal se skoro prázdnýma rukama, statkář to byl vskutku prachmizerný, obědvat běhával pokud možno k cizím stolům a usilovně se ledaskde přiživoval, jenže v okamžiku jeho smrti se ukázalo, že jen v čistých penězích vlastnil málem sto tisíc. Zároveň byl ale po celý život jedním z nejpošetilejších bloudů v celém našem újezdu. Ještě jednou opakuji, že v tomto případě nejde o hloupost, většinu těchto bloudů tvoří lidé dosti chytří a lstiví, ale právě o pošetilost, navíc ještě jakousi pošetilost zvláštní, takříkajíc národní.

Byl dvakrát ženat a měl tři syny: nejstaršího Dmitrije s první ženou a dva další, Ivana a Alexeje, s druhou. První choť Fjodora Pavloviče byla z dosti bohatého a vznešeného šlechtického rodu Miusovů, rovněž vlastníků půdy v našem újezdu. Jak přesně se stalo, že dívka s věnem, k tomu krásná a navíc i nápadně bystrá, jaké jsou v našich časech celkem běžné, ale jaké se tu a tam objevily už v minulosti, mohla provdat za tak bezvýznamného ubožáčka, jak mu tenkrát všichni říkali, nějak zeširoka vysvětlovat nebudu. Znal jsem přece v oněch dávných dobách „romantické“ generace jistou dámu, která po několika letech záhadné lásky k jednomu pánovi, jehož si koneckonců kdykoli mohla v naprostém klidu a pokoji vzít, skončila po těch několika letech tak, že si sama navymýšlela spoustu nepřekonatelných překážek, za bouřlivé noci se ze srázného břehu, připomínajícího útes, vrhla do poměrně hluboké a rychle plynoucí vody a zemřela, a to výhradně v důsledku svých vlastních vrtochů, jedině proto, aby se podobala Shakespearově Ofélii; ostatně kdyby ten útes, který si vyhlédla a zamilovala už dávno, nebyl tak malebný, ale místo něj se podél vody táhl jen prozaický plochý břeh, k sebevraždě by možná vůbec nedošlo. Ta událost se ale skutečně přihodila a my máme právo se domnívat, že v našem ruském životě se v posledních dvou či třech generacích stejných či podobných věcí odehrálo dost a dost. A stejně tak i čin Adelaidy Ivanovny Miusovové byl bezpochyby ohlasem cizích vlivů a také rozrušené mysli. Možná si přála prokázat svou ženskou samostatnost, vystoupit proti společenským uzancím, proti despocii svého původu a rodiny, a úslužná fantazie ji přesvědčila, patrně na jeden jediný okamžik, že Fjodor Pavlovič je bez ohledu na pověst darmožrouta jedním z nejodvážnějších lidí a největších posměváčků oné doby, jež byla přechodem ke všemu mnohem lepšímu, přestože ve skutečnosti nebyl nic víc než nechutný kašpar. Pikantérie celé situace dále spočívala v tom, že začátkem i koncem všeho byl únos, což Adelaidě Ivanovně velmi zalichotilo. Fjodor Pavlovič byl na všechny podobné situace velmi dobře připraven i díky svému postavení, protože si vášnivě přál vybudovat dobrou kariéru opravdu jakkoli; vetřít se do dobré rodiny a získat věno pro něj tudíž bylo velice lákavé. Pokud jde o nějakou obapolnou lásku, tak ta se snad nezrodila nikdy – ani ze strany Adelaidy Ivanovny, ani z jeho, bez ohledu na to, jak byla krásná. Takže tento případ byl možná v životě odjakživa požitkářského Fjodora Pavloviče, ochotného přilepit se během okamžiku k jakékoli sukni, která se v jeho okolí objevila, svého druhu jediný. Jedině tahle žena v něm, pokud jde o vášeň, nevyvolala pražádný dojem.

Adelaida hned po únosu bleskově pochopila, že svým chotěm jen pohrdá, jinak nic. Tím pádem se důsledky sňatku vyrýsovaly mimořádně rychle. Přestože rodina se s celou událostí smířila dosti brzy a dokonce uprchlici vydala věno, mezi manželi propukl život vskutku neurovnaný, doprovázený věčnými scénami. Říkalo se, že novomanželka přitom prokazovala nesrovnatelně větší dávku ušlechtilosti a velkorysosti než Fjodor Pavlovič, který, jak se dnes ví, schramstl ihned a rázem všechny její penízky, sotva svých dvacet pět tisíc dostala, takže pro ni jako by se ty tisícovky do země propadly. Vísku a dosti obstojný městský dům, jež byly součástí věna také, se dlouho a ze všech sil pokoušel prostřednictvím nějakého příhodného právního aktu přepsat na sebe a zřejmě by toho dosáhl – už jen díky odporu a opovržení vůči své osobě, jež ve své ženě svým nestydatým vydíráním a doprošováním vzbuzoval, díky její nezměrné vnitřní únavě, jen aby proboha už dal pokoj. Naštěstí zasáhla rodina Adelaidy Ivanovny a pobertu usadila. Každopádně se ví, že mezi manželi docházelo k častým rvačkám, jen se taky tvrdilo, že navrch neměl Fjodor Pavlovič, ale Adelaida Ivanovna, dáma horkokrevná, smělá, snědá a nedočkavá, navíc vybavená značnou fyzickou silou. Nakonec dům opustila a od Fjodora Pavloviče utekla s jedním k smrti vyhladovělým učitýlkem-seminaristou a tříletého Míťu ponechala v manželově péči. Fjodor Pavlovič si v domě bez meškání zařídil celý harém a propadl nezřízenému pití, jen v krátkých přestávkách jezdil málem po celé gubernii a všem a všudy si uslzeně stěžoval na Adelaidu Ivanovnu, která ho opustila, přičemž k tomu sděloval takové podrobnosti, které by si o svém intimním životě zřejmě navzájem nesdělili ani řádně sezdaní manželé. Nejpodstatnější na tom všem bylo, jak příjemná mu byla a dokonce mu lichotila snaživě sehrávaná směšná role ublíženého chotě, a jak barvitě popisoval podrobnosti utrpěné křivdy. „Člověk by si mohl myslet, Fjodore Pavloviči, že jste dostal nějaký úřad; tak jste přes všechno to hoře spokojený,“ říkali mu vtipálkové. Mnozí dokonce dodávali, že si ve své čerstvě vytvořené roli šaška libuje a že se ve snaze vyvolávat ještě větší posměch tváří, jako by si své komické postavení vůbec neuvědomoval. Ačkoli kdoví, možná že ta naivita ani moc hraná nebyla. Nakonec se mu podařilo stopy své uprchlice odhalit. Našel ji, chudinku, v Petrohradu, kam se i se svým seminaristou přestěhovala a kde se bezhlavě vnořila do víru té nejopravdovější emancipace. Fjodor Pavlovič ožil a ihned se začal chystat na cestu, i když proč, to věru ani on sám nevěděl. A možná že by tenkrát i býval vyrazil; jenže když už k tomuto rozhodnutí dospěl, neprodleně v sobě pocítil zvláštní právo k tomu, aby před cestou, na kuráž, opět propadl bezuzdnému opilství. Právě v té době dostala manželčina rodina z Petrohradu zprávu o smrti své dcery. Zemřela prý náhle, někde na půdě, podle jedněch zvěstí na tyfus, podle jiných snad hlady. Fjodor Pavlovič se o smrti své ženy dověděl opilý a říká se, že se rozběhl ulicí s rukama radostně vzepjatýma k nebi a volal: „Budiž ti odpuštěno!“, kdežto podle jiných vzlykal jako malé dítě tak usedavě, že ho člověku i při všem opovržení začínalo být líto. Je ale velice dobře možné, že tu bylo to i ono, že se radoval ze svého vysvobození a zároveň po své vysvoboditelce tesknil, všechno dohromady. Ve většině případů jsou totiž lidé, a to i mizerové, mnohem naivnější a prostomyslnější, než si troufáme soudit. A my sami vlastně taky.

II. JAK SE ZBAVIL PRVNÍHO SYNA

Samozřejmě si asi umíme představit, jakým vychovatelem a otcem takovýto člověk mohl být. Jako s otcem se s ním stalo přesně to, co se stát muselo, tedy že své dítě, které zplodil s Adelaidou Ivanovnou, zcela a nadobro opustil, ovšem určitě ne z hněvu vůči němu či pod vlivem jakýchsi uražených manželských citů – jen a jen proto, že na ně prostě zapomněl. Zatímco všechny obtěžoval svými slzami a stesky a svůj domov proměnil vzápětí v doupě neřesti, tříletého chlapce Míťu do výchovy převzal věrný sluha domu Grigorij, a kdyby se o něj nepostaral ten, možná by dítěti ani neměl kdo košilku vyměnit. K tomu se vše seběhlo tak, že v první chvíli jako by na dítě zapomněli i příbuzní z matčiny strany. Jeho děd, sám pan Miusov, otec Adelaidy Ivanovny, už tehdy nežil; jeho ovdovělá manželka a Míťova babička, která se odstěhovala do Moskvy, se těžce roznemohla, sestry se zase povdávaly, takže chlapci nezbylo než skoro celý rok strávit se sluhou Grigorijem a bydlet v jeho komůrce ve dvoře. Ostatně i kdyby si na něj pantatínek někdy vzpomněl (o jeho existenci přece vědět musel), tak by ho stejně hnal zpátky do komůrky, protože dítě by mu v jeho rozmařilém životě jen překáželo. Dopadlo to ale tak, že z Paříže se vrátil bratranec zesnulé Adelaidy Ivanovny, Petr Alexandrovič Miusov, který poté mnohá další léta znovu strávil v zahraničí, ale tehdy to byl ještě velmi mladý člověk, ovšem v rodině Miusovově velmi neobvyklý: vzdělaný, velkoměstský, zcestovalý, navíc po celý svůj život Evropan a na sklonku života typický liberál let čtyřicátých a padesátých. Během své kariéry se stýkal s mnoha vskutku liberálními osobnostmi své doby jak v Rusku, tak v zahraničí, osobně se znal s Proudhonem a Bakuninem, a v posledních letech svých cest a toulek si se zvláštní oblibou vybavoval tři dny únorové pařížské revoluce z roku osmačtyřicátého a při vyprávění o nich často naznačoval, že stačilo málo, a on sám stál na barikádách. Byla to jedna z nejšťastnějších vzpomínek jeho mládí. Jeho postavení bylo nezávislé, protože na něj podle dědického klíče připadalo asi tisíc nevolnických duší. Jeho výtečné panství leželo na výpadové silnici kousek za městem a hraničilo s pozemky našeho slavného kláštera, s nímž Petr Alexandrovič, sotva své dědictví získal, okamžitě zahájil nikdy nekončící boj o právo na jakési říční rybářské revíry, či snad na těžbu dřeva v lese, to už přesně nevím, ale on sám tento boj občana a osvícence s „klerikály“ považoval za svou povinnost. Když se dověděl vše o Adelaidě Ivanovně, kterou si samozřejmě pamatoval (a kdysi se o ni dokonce zajímal), a když zjistil, že tu zůstal Míťa, tak bez ohledu na všecko své mladické rozhořčení a opovržení Fjodorem Pavlovičem v celé záležitosti zasáhl. Teprve v této chvíli se také s Fjodorem Pavlovičem poprvé setkal a seznámil se s ním. Ihned mu bez obalu oznámil, že se chce ujmout výchovy dítěte. Ještě dlouho poté opakoval a jako zvrhlý povahový rys líčil, že když se s Fjodorem Pavlovičem dal do řeči o Míťovi, ten po jistou dobu působil dojmem člověka, který naprosto nechápe, o jaké že se to jedná dítě, a dokonce se podivil, že by snad kdesi ve svém domě měl mít malého synka. Promluvy Petra Alexandroviče samozřejmě mohly v lecčem přehánět, ale v zásadě se pravdě přinejmenším blížily. Faktem je, že Fjodor Pavlovič se po celý život s velkou chutí předváděl a byl najednou schopen před vámi sehrát nějakou naprosto nečekanou roli, to vše ovšem zcela zbytečně a podobně jako v tomto případě dokonce ke své vlastní škodě. Tento rys byl tehdy vlastní vskutku mnohým, často velmi inteligentním lidem, natožpak Fjodoru Pavlovičovi. Petr Alexandrovič se do díla pustil s vervou a dokonce byl (společně s Fjodorem Pavlovičem) ustanoven chlapcovým pěstounem, protože po matce tu přece jen zůstalo malé panství, dům a usedlost. Míťa se tedy opravdu přestěhoval ke svému vzdálenému strýci, ale ten žádnou vlastní rodinu neměl, a protože bylo jasné, že jakmile tu vše zařídí a zajistí si proud peněz ze svých majetků, opět neprodleně odchvátá zpátky do Paříže, dítě svěřil jedné ze svých vzdálených tetiček, milostpaní z Moskvy. Dopadlo to tak, že když se v Paříži jaksepatří usadil, pustil z hlavy dítě i on, zejména když začala ta zmiňovaná únorová revoluce, která ho vnitřně tolik zasáhla a na niž už nedokázal zapomenout až do konce svého života. Moskevská milostpaní zemřela a Míťa se přestěhoval k jedné z jejích provdaných dcer. Jak se zdá, rodné hnízdo pak změnil ještě jednou, již počtvrté. O tom už se dál šířit nebudu, tím spíš, že o tomto prvorozenci Fjodora Pavloviče budu nucen vyprávět ještě mnohokrát, kdežto teď se hodlám omezit pouze na nejnezbytnější údaje, bez nichž by román vůbec nemohl začít.

Za prvé byl Dmitrij Fjodorovič jediný ze tří synů Fjodora Pavloviče, který vyrůstal v přesvědčení, že bez ohledu na cokoli jistý majetek má a až dosáhne plnoletosti, čeká ho nezávislost. Jeho dětství a mládí probíhalo bez ladu a skladu: gymnázium nedokončil, pak se dostal na jednu vojenskou školu, poté se ocitl na Kavkazu, dosáhl důstojnické hodnosti, bil se v souboji a za trest ho degradovali, ale on se opět dosloužil svého, stále hýřil, a tudíž utratil poměrně hodně peněz. Ty ovšem od Fjodora Pavloviče začal dostávat až v plnoletosti, takže do té doby nadělal hodně dluhů. Svého otce poprvé spatřil a poznal už jako dospělý, kdy do našich končin připutoval právě proto, aby si s otcem vyjasnil, jak je to s jeho majetkem. Dá se říct, že otec se mu nezamlouval hned napoprvé, takže se u něj dlouho nezdržel a co nejdřív odjel, když předtím přece jen stihl z otce jistou sumu vymámit, a uzavřel s ním jakousi dohodu o tom, na jaké procento bude mít nárok z majetku, o jehož ceně a výnosnosti (což zajisté stojí za pozornost) se tentokrát od Fjodora Pavloviče nic nedověděl. Ten si naopak okamžitě uvědomil (a to bychom si také měli zapamatovat), že o tom, co mu náleží, má Míťa jen mlhavou a nesprávnou představu. S tím byl Fjodor Pavlovič s ohledem na své vlastní svérázné kalkulace velmi spokojen. Pochopil, že ten mladý muž je velmi lehkomyslný, divoký, vášnivý, netrpělivý a rozhazovačný, a že stačí menší suma, aby se sice jen nakrátko, zato však okamžitě upokojil. A přesně toho začal zneužívat. Poskytoval mu tedy jen almužny či ho finančně mírně podpořil, ale jen občas, až to nakonec dopadlo tak, že když Míťa o nějaké čtyři roky později ztratil trpělivost a doputoval do našeho města podruhé, aby s otcem všechny majetkové záležitosti vyřešil definitivně, najednou se k jeho převelikému úžasu ukázalo, že už nemá nic, že se to ani dost dobře vyčíslit nedá, že v penězích utratil víc, než činil jeho majetkový podíl a že je otci nakonec možná ještě něco dlužen; že na základě těch a těch dohod, na něž kdysi on sám o své vůli a s ochotou přistoupil, už nemá právo žádat vůbec nic – a tak dále, a tak podobně. Mladý muž byl nepříjemně ohromen, pocítil v tom všem faleš a klam, začal se chovat jako smyslů zbavený a skoro přišel o rozum. Právě tato okolnost pak vedla k pohromě, jejíž líčení se stane obsahem mého úvodního románu nebo lépe řečeno jeho vnější podobou. Než ale přejdu k tomuto románu, je třeba povyprávět i o dalších dvou synech Fjodora Pavloviče, Míťových bratřích, a vysvětlit, kde se vzali.

III. DRUHÝ SŇATEK A DALŠÍ DĚTI

Jakmile Fjodor Pavlovič setřásl z krku čtyřletého Míťu, brzy nato se oženil podruhé. Tento sňatek trval asi osm let. Za svou druhou ženu, také velice mladou, si vzal Sofju Ivanovnu, z jiné gubernie, kam si zajel v jedné bezvýznamné záležitosti ve společnosti jakéhosi židáčka. Fjodor Pavlovič sice flámoval, pil a vyváděl, ale nikdy se nepřestával zajímat o účelné uplatnění svého kapitálu a jeho obchůdky byly vždy úspěšné, i když samozřejmě skoro pokaždé poněkud podlé. Sofja Ivanovna byla pastorkyně, od dětství bez rodičů, dcerka podezřelého diákona, která vyrostla v domě své dobrodinky, vychovatelky a trýznitelky, urozené babky generálové, tedy vdovy po generálu Vorochovovi. Podrobnosti neznám, ale slyšel jsem, že její tichou, mírnou a odevzdanou svěřenkyni jednou vytáhli ze smyčky, kterou si v komoře upevnila na hřebík – natolik svízelné pro ni bylo snášet svévoli a ustavičné sekýrování té stařeny, zřejmě ne zlé, ale z věčného nicnedělání nesnesitelné trapičky. Fjodor Pavlovič se ucházel o dívčinu ruku, ovšem když se na něj poptali, vyhnali ho, a on znovu, stejně jako v prvním manželství, sirotě navrhl, že ji unese. Je velice dobře možné, že kdyby se o něm toho zavčasu dověděla víc, neprovdala by se za něj ani za nic. Jenže se to vše odehrávalo v jiné gubernii – a co taky mohla šestnáctiletá dívenka chápat kromě toho, že než zůstat u dobrodinky, bude lepší skočit do řeky. A tak ta nešťastnice dobrodinku vyměnila za dobrodince. Tentokrát Fjodor Pavlovič nezískal ani groš, protože generálová se rozkatila, nedala nic a navíc je ještě oba proklela; on ale tentokrát se žádnými zisky nepočítal a nechal se okouzlit mimořádnou krásou nevinné dívenky, ba ztělesněním nevinnosti, která tohoto zavilého neřestníka a až doposud náruživého vyznavače výhradně drsné ženské krásy doslova ohromila. „Ty nevinný očka na mě tenkrát zapůsobily, jako by mi někdo přejel břitvou přes duši,“ říkával později a jak měl ve zvyku, oplzle se pochichtával. Ačkoli, u takového zhýralce to mohla být jen další vilná zvrácenost. Protože tentokrát nic nevyzískal, Fjodor Pavlovič se s manželkou nemazlil, naopak využíval toho, že se před ním málem „provinila“ a že ji málem „vytáhl z oprátky“, využíval její přímo fenomenální mírnost a bezbrannost a pošlapával zcela elementární pravidla manželské slušnosti. Do domu se i v její přítomnosti sjížděly ženštiny pochybné pověsti a pořádaly se tu orgie. Za skutečně typické považuji, že sluha Grigorij, ponurý, hloupý a paličatý brblal, který první paní domu Adelaidu Ivanovnu k smrti nenáviděl, se tentokrát postavil na stranu své nové velitelky, bránil ji a s Fjodorem Pavlovičem se hádal způsobem pro služebníka až téměř nemyslitelným, takže jednou orgie i všechny ty shromážděné prostopášnice silou rozehnal. Později se od dětství zakřiknuté a vylekané mladé nešťastnici přihodila jakási ženská nervová nemoc, postihující nejčastěji prosté venkovanky, jíž se pak říká noční děsy. V hysterických záchvatech s chorobou spojených nemocná chvílemi až ztrácela rozum. Přesto Fjodoru Pavloviči porodila dva syny, Ivana a Alexeje, staršího hned v prvním roce manželství a mladšího o tři roky později. Když zemřela, byly chlapci Alexejovi čtyři pryč, a i když se to může zdát zvláštní, dobře vím, že matku si pak zapamatoval na celý život, ačkoli se mu samozřejmě jevila jako ve snách. Po její smrti se s oběma hochy stalo totéž co s prvním synem Míťou: otec na ně úplně zapomněl a nestaral se o ně, takže oba opět přešli do Grigorijovy péče a skončili v jeho světničce. Přesně tady je našla stará drsná generálka, dobrodinka a vychovatelka jejich matky. Ta ještě stále žila a celou dobu, po celých těch osm let nebyla s to zapomenout na křivdu, jíž se dočkala. O trampotách své Sofji získávala naprosto přesné zprávy a když slyšela, jak je churavá a jaké nepravosti se kolem ní dějí, dvakrát či třikrát svým společnicím v domácnosti řekla: „Dobře jí tak, to na ni za nevděk pánbu seslal.“

Přesně tři měsíce po smrti Sofji Ivanovny, se ale generálka najednou zjevila v našem městě osobně a vtrhla přímo do bytu Fjodora Pavloviče; strávila ve městečku sotva půlhodinu, avšak stihla toho hodně. Bylo to navečer. Fjodor Pavlovič, jehož za těch osm let neviděla ani jednou, ji uvítal opilý. Říká se, že jakmile ho spatřila, okamžitě a bez dlouhého vysvětlování mu vrazila dvě obrovské hlasité facky, popadla ho za pačesy, třikrát s ním zacloumala nahoru dolů, a pak bez jediného slova zamířila rovnou k oběma chlapcům. Sotva se na ně podívala, bylo jí jasné, že jsou nemytí a ve špinavém prádle, přidala další facku ještě Grigorijovi, oznámila mu, že děti si bere k sobě, pak chlapce vyvedla v tom, co zrovna měli na sobě, ven, přehodila přes ně pléd, posadila je do kočáru a odvezla je. Grigorij tu facku přijal jako oddaný otrok, nadávat ho ani nenapadlo, a když starou dámu vyprovázel ke kočáru, poklonil se jí až po pás a významně pronesl, že „za ty sirotečky se jí sám Pán odvděčí“. „Stejně jsi trouba!“ křikla odjíždějící generálka. Když si vše uvědomil Fjodor Pavlovič, pochopil, že je to pro něj dobré a formální souhlas s výchovou svých dětí v jejím domě poskytl bez jediné výhrady. O fackách, které mu uštědřila, jezdil vykládat po celém městě.

Dopadlo to ale tak, že generálka nedlouho nato taky zemřela, ale v závěti na oba kloučky pamatovala tisícovkou pro každého – „na jejich vzdělání, a aby všechny ty peníze byly opravdu utraceny výhradně za ně, ovšem tak, aby to vystačilo až do jejich plnoletosti, protože pro takové děti je i tohle dost, a pokud se to snad někomu nezamlouvá, ať se přes kapsu praští sám a tak dále, a tak podobně“. Já tu závěť nečetl, ale slyšel jsem, že to byly věty velmi zvláštní, velmi svérázné a podivně poskládané. Hlavním dědicem stařeny se ale naštěstí stal poctivý člověk a náčelník šlechty oné gubernie Jefim Petrovič Polenov. Vyměnil si s Fjodorem Pavlovičem dopisy, neprodleně odhadl, že z toho na výchovu jeho vlastních dětí peníze nevytáhne (i když otec obou chlapců nikdy přímo neodmítl a jen pořád vše odkládal, občas dokonce s výlevy proradné cituplnosti), ujal se sirotků osobně a zvlášť si oblíbil mladšího z nich Alexeje, takže ten v jeho rodině vyrůstal dosti dlouho. Čtenáře prosím, aby to vzal v potaz hned na začátku, protože pokud byli oba mladí muži za své vzdělání a výchovu někomu zavázáni, byl to právě Jefim Petrovič, nezměrně ušlechtilý a humánní člověk, patřící k těm, jaké potkáváme jen zřídka. Ty tisícovky po generálové uchoval pro chlapce nedotčené, takže než dorostli do dospělosti, z každého tisíce se díky procentům staly tisíce dva, a on je vychoval za vlastní peníze, když za každého samozřejmě vydal mnohem víc než oněch tisíc rublů. Do podrobného líčení jejich dětství a mládí se zase nepustím a připomenu pouze nejdůležitější souvislosti. Ostatně o starším Ivanovi sdělím jen tolik, že dospíval do podoby zachmuřeného a uzavřeného mladíka, rozhodně ne plachého, ale snad už od svých deseti chápajícího, že s bratrem vyrůstají v cizí rodině a z cizí blahovůle, že jejich otec je kdosi, o němž je hanba mluvit a tak podobně. Tento chlapec již v útlém dětství, ve věku málem kojeneckém (tak se to alespoň traduje), začal prokazovat jakési neobyčejné, vynikající vlohy k učení. Přesně to nevím, ale nějak se stalo, že s rodinou Jefima Petroviče se rozžehnal sotva třináctiletý a přešel do jednoho moskevského gymnázia a zároveň penzionu ke zkušenému a tehdy proslulému pedagogovi, který byl přítelem Jefima Petroviče z dětství. Sám Ivan to později popisoval tak, že vše se odehrálo díky jeho „zaujetí pro dobré skutky“, díky tomu, že Jefim Petrovič se utkvěle domníval, že chlapci s geniálními schopnostmi se musí dostat výchovy od geniálního pedagoga. Když ale mladý muž ukončil gymnázium a přihlásil se na univerzitu, Jefim Petrovič ani geniální pedagog již nebyli mezi živými. Nu a jelikož Jefim Petrovič nezvolil správná dědická ustanovení a cesta k penězům z dětství, které chlapcům odkázala drsná paní generálová a které se z tisícovky díky úrokům rozhojnily na tisíce dva, byla kvůli průtahům a komplikacím, u nás naprosto nevyhnutelným, hodně dlouhá, měl to nadaný mladík zprvu velmi krušné, protože se celé první dva roky na univerzitě musel sám živit i šatit a zároveň studovat. Je ale třeba připomenout, že napsat otci se v té době ani nepokusil: možná z hrdosti, možná proto, že jím opovrhoval, ale možná také v důsledku zdravé chladné úvahy, že od tatíčka se žádné opravdu podstatné podpory stejně nedočká. Mladý muž se ovšem ani v nejmenším neztratil a sehnal si práci: nejdřív kondice, za které bral stříbrnou dvacetikopejku, a pak začal obíhat novinové redakce a dodával tam desetiřádkové lokálky podepsané Očitý svědek. Ty článečky prý byly sepsány velmi umně a poutavě, takže rychle začaly nacházet uplatnění a mladík třeba už jen v tomhle prokázal veškerou svou praktickou i duševní převahu nad onou velmi početnou, nešťastnou a věčně nuzující studentskou mládeží obého pohlaví, která, jak už to tak chodí, ve velkoměstech od rána do noci klepe na dveře redakcí novin a časopisů a neumí si vymyslet nic lepšího než stále tytéž prosby o překlady z francouzštiny či opisy. Když se uvedl po redakcích, Ivan Fjodorovič už styky s nimi nepřerušil a v posledních ročnících na univerzitě začal tisknout velmi pokrokové rozbory knih na různá speciální témata, takže proslul i po literárních kroužcích. Ostatně vzbudit opravdový zájem v mnohem širších čtenářských vrstvách se mu podařilo naprostou náhodou, ale od té doby ho kdekdo zaznamenal a už si ho pamatoval. Je to historie dosti zajímavá. Když už končil univerzitní studia a připravoval se za své dva tisíce k cestě do zahraničí, Ivan Fjodorovič v jedněch velkých novinách otiskl nevídaný článek, který tehdy vyvolal pozornost i mezi neodborníky, především díky tématu pro něj neznámému, protože on vystudoval přírodní vědy. Článek reagoval na v té době velmi rozšířenou a sledovanou otázku církevního soudu. Ivan Fjodorovič tu shrnul a rozebral některé názory již dříve vyslovené a připojil i své vlastní mínění. Nejpodstatnější na textu byl jeho tón a pozoruhodně nečekaný závěr. Církevní činitelé ho přitom až doposud považovali za „svého“. Jenže teď mu najednou začali tleskat nejen stoupenci občanskosti, ale i čistí ateisté. Nakonec někteří bystří čtenáři dospěli k závěru, že celý článek je jen opovážlivá fraška a výsměch. Tenhle příběh připomínám zejména proto, že článek po čase dospěl i do slavného kláštera nedaleko našeho města, kde se zrod otázky církevního soudu zkoumal velmi zevrubně – dospěl tam a vyvolal naprosté ohromení. Když pak vešlo ve známost jméno autora, zaujalo i to, že je to zdejší rodák a syn „toho Fjodora Pavloviče“. Přesně v tu chvíli do našeho města přijel i sám autor článku.

Proč k nám tehdy Ivan Fjodorovič dorazil, na to jsem se, jak si dobře pamatuji, sám sebe ptal už tenkrát, a to se značným neklidem. Příjezd tak osudový, který stál na počátku tolika důsledků, pro mě pak nadlouho, ba možná navždy, zůstával věcí velmi nejasnou. Všeobecně řečeno bylo zvláštní, že tak vzdělaný, hrdý a zdánlivě opatrný mladý muž najednou vstoupí do domu tak skandálního, že přijde k otci, který ho po celý život ignoroval, nepamatoval si ho a neznal ho, a přestože kdyby ho syn požádal o výpomoc, přirozeně by peníze nedal ani za nic a v žádném případě, stejně se celý život obával, že i synové Ivan a Alexej jednoho dne přijdou a také požádají o peníze. A teď se jeden z nich zničehonic zabydlí v domě takovéhoto otce, žije s ním celé měsíce – a vycházejí spolu přímo báječně. Posledně řečené překvapovalo nejen mě, nýbrž i mnohé jiné. Tehdy se mezi námi znovu objevil také vzdálený příbuzný Fjodora Pavloviče ze strany jeho první ženy, Petr Alexandrovič Miusov, o němž tu již byla řeč: dorazil z Paříže, v níž se mezitím usadil nadobro. Vzpomínám si, že když se s tím mladým mužem, který ho tolik zaujal, osobně seznámil, nejednou se s ním s bolem v duši trumfoval znalostmi. „Je hrdý,“ říkal nám o něm tehdy, „vydělá si na sebe vždycky a peníze na cestu za hranice má taky – tak co tu pohledává? Každému je jasné, že pro peníze si k otci nepřijel, protože ten mu žádné nedá. Na pití a prostopášnosti ho neužije, a přitom se starý pan bez něj neobejde, tak se spolu sžili!“ Byla to pravda; mladý muž měl na starce zřetelný vliv; otec začal syna tu a tam skoro poslouchat, ač přitom byl mimořádně a snad i vztekle vrtošivý; pravdou však je, že čas od času se i choval nápadně slušněji než obvykle…

Až později se vysvětlilo, že Ivan sem zčásti přijel na prosbu a v záležitosti svého nejstaršího bratra Dmitrije Fjodoroviče, s nímž se poprvé od narození setkal a osobně se seznámil právě v té době, kdy přijel za otcem, ale s nímž si začal dopisovat již z Moskvy v jiné věci, která se týkala spíše Dmitrije Fjodoroviče. Oč tehdy šlo, se čtenář v pravou chvíli doví i s podrobnostmi. Ivan Fjodorovič mi nicméně připadal záhadný i ve chvíli, kdy už mi byla známa i tato zvláštní okolnost, a jeho příjezd k nám jsem si nedokázal vysvětlit.

Dodám ještě, že Ivan Fjodorovič se mi tehdy jevil coby prostředník a smiřovatel mezi otcem a svým starším bratrem Dmitrijem Fjodorovičem, který se tehdy rozhodl pro velký spor a dokonce i pro formální soudní žalobu.

Ještě jednou opakuji, že celá rodinka se tenkrát pohromadě sešla prvně v životě a někteří její členové se osobně viděli taky poprvé. Jedině nejmladší syn Alexej Fjodorovič u nás tehdy žil už rok a ze všech bratří se sem tak dostal nejdřív. A právě o Alexejovi, než ho uvedu na scénu románu, se mi v tomto mém vstupním vyprávění hovoří nejméně snadno. Předmluvu však budu muset napsat i o něm, přinejmenším proto, abych už dopředu vysvětlil jednu prazvláštní okolnost, a to tu, že jsem nucen představit čtenáři svého příštího hrdinu od první scény románu v rouše novickém. Ano, tehdy již rok přebýval v našem klášteře a jak se zdálo, hodlal v něm setrvat po celý život.

IV. TŘETÍ SYN ALJOŠA

Bylo mu tenkrát pouhých dvacet let (jeho bratru Ivanovi táhlo na čtyřiadvacátý a nejstaršímu Dmitrijovi na osmadvacátý). Hned zkraje prohlašuji, že ten mladík, Aljoša, rozhodně nebyl fanatik a alespoň dle mého soudu ani mystik. Rovnou vyslovím svůj úplný názor na něj: byl to odmala lidumil, který se mnišskou cestou vydal jen proto, že v té době ho přitahovala jako jediná a stala se pro něj ideálem skoncování se světskou zlobou, deroucí se z temnot ke světlu lásky v jeho duši. Tato cesta mu ovšem učarovala jen proto, že se na ní tenkrát setkal s bytostí, již on považoval za neobyčejnou – s naším slavným klášterním starcem Zosimou, k němuž přilnul veškerou horoucí první láskou svého nezdolného srdce. Rozhodně přitom nepopírám, že už tenkrát byl velmi zvláštní, možná od kolébky. Mimochodem už jsem na něj prozradil, že když ve čtyřech letech zůstal bez matky, zapamatoval si ji pak pro celý život – její tvář, její něhu, „docela jako by přede mnou stála živá“. Takovéto vzpomínky (a to je všeobecně známo) se mohou uchovat z věku ještě útlejšího, třeba od dvou let, ale po celý život pak už mají podobu světlých skvrnek, vystupujících z šera, podobu jakéhosi utrženého růžku obrovského obrazu, který až na ten jediný růžek celý pohasl a zmizel. A přesně tak tomu bylo i v jeho případě: zapamatoval si jeden tichý letní večer, otevřené okno, šikmé paprsky zapadajícího slunce (ty šikmé paprsky mu přitom v paměti uvízly nejspolehlivěji), v rohu pokoje ikonu, pod ní zapálené věčné světlo a před ikonou klečící matku, hystericky vzlykající, občas až kničící a vřískající, svou matku, která ho uchopila oběma pažemi, sevřela ho v bolestivě pevném objetí, modlila se za něj k Bohorodičce a tu a tam ho z náruče pouštěla a Matce boží jako by ho nabízela do její ochrany… Jenže pak najednou do místnosti vběhla zděšená chůva a dítě jí vytrhla.

To je výjev! Aljoša si zapamatoval i matčinu tvář v tom okamžiku: říkal, že byla posedlá, ale nádherná, alespoň podle toho, co si uchoval v paměti. S touto vzpomínkou se však jiným svěřoval jen zřídka. V dětství a mládí byl nevýbojný a málomluvný, ovšem ne z nedůvěřivosti, plachosti či z ponurého samotářství, takový vůbec nebyl, spíš za to mohlo cosi jiného, jakási jeho vnitřní starost, starost zcela osobní, ostatních se nedotýkající, ale po něj samotného tak důležitá, že pro ni jako by na ostatní zapomínal. Lidi však měl rád: až se zdálo, že v ně celý život bezmezně věřil – a přitom ho nikdo a nikdy nepovažoval ani za prosťáčka, ani za naivu. Tkvělo v něm cosi, co vypovídalo a až přesvědčovalo o tom (a tak to bylo po celý jeho další život), že nechce být soudcem nad lidmi, že se nikdy k žádnému odsudku neodhodlá a nikoho pranýřovat nebude. Někdy se dokonce zdálo, že naopak připouští cokoli, nic nezatracuje, jen se ho často zmocňuje trpký smutek. Ba co víc, v tomto ohledu dospěl tak daleko, že ho nikdo nedokázal ani zaskočit, ani vylekat, a to už od nejútlejšího mládí. Když se ve svých dvaceti objevil u otce, v tom doupěti špinavého smilstva, a když už to byl pohled k nesnesení, on, panicky čistý, se jen mlčky vzdaloval, ovšem bez sebemenší známky opovržení či odsouzení, ať už šlo o kohokoli. Otec, někdejší příživník, a proto člověk velmi vnímavý vůči každé pohaně, ho zpočátku vítal chmurně a nedůvěřivě („až moc mlčí a jen si tiše přemejšlí“), ale brzy to skončilo tím, že ho sám neuvěřitelně často objímal a líbal, už po nějakých dvou týdnech, pravda, s opilými slzami a pijanským dojetím, ale bylo znát, že si ho upřímně a hluboce zamiloval, a to tak, jak se člověku jako on nikdy milovat nedařilo…

Ať se objevil kdekoli, toho mladíka měli rádi všichni, a to už od jeho nejútlejšího dětství. Jakmile se ocitl v domě svého patrona a vychovatele Jefima Petroviče Polenova, získal si tam všechny natolik, že ho zcela přirozeně považovali za vlastního. Přitom do tohoto domu vstoupil jako malé dítě, kdy se od takového človíčka rozhodně nedá očekávat nějaká vypočítavá lstivost, prohnanost či umění se vlichotit a zalíbit, přimět ostatní k tomu, aby si vás zamilovali. Takže jeho dar vzbuzovat mimořádnou vřelost vůči své osobě spočíval přirozeně a bezprostředně v samotné Aljošově podstatě. Úplně stejné to bylo ve škole, přestože zdánlivě patřil přesně k těm dětem, které mezi kamarády budí nedůvěru, posměšky a nejspíš i nenávist. Často se kupříkladu stalo, že se zamyslel a jako by odloučil. Už od dětství se rád uchyloval někam do kouta a četl si tam knížky, ale spolužáci si ho oblíbili natolik, že se o něm po celou dobu jeho školní docházky bez přehánění dalo mluvit jako o hochovi všeobecně přijímaném. Málokdy rošťačil a veselý býval taky jen občas, ale když jste se na něj podívali, hned jste chápali, že to není z nějaké utkvělé zasmušilosti a že jeho duše je naopak klidná a jasná. Nikdy neměl snahu se mezi svými vrstevníky nějak prosazovat. Možná právě proto se nikdy a nikoho nebál, ostatní kluci však přitom pochopili, že se tou svou odvahou nikterak nepyšní, ale dívá se kolem sebe tak, jako by nechápal, že je smělý a neohrožený. Staré křivdy v sobě nikdy dlouho nenosil. Stávalo se, že sotva za hodinu pokušiteli opět odpovídal, anebo se s ním sám pouštěl do řeči, a to tak důvěřivě a pokojně, jako by se mezi nimi dvěma vůbec nic nestalo. Přitom se rozhodně netvářil, že by náhodou zapomněl či vědomě odpustil, prostě to za křivdu nepovažoval, což děti ohromovalo a on si je tím získával. Měl jen jediný rys, který ho provázel od nejnižších tříd gymnázia až do nejvyšších a který jeho přátele provokoval k tomu, aby si ho dobírali, ovšem ne s urputným pošklebováním, nýbrž jen proto, že jim to připadalo veselé. Byla to jeho bezmezná, přímo posedlá stydlivost bytostného panice. Všechna ta tradiční slůvka a tradiční řečičky o ženách nemohl ani slyšet. Jenže „tradiční“ slůvka a řečičky jsou ve školách naneštěstí nevykořenitelné. Chlapci vnitřně zcela čistí, ještě skoro děti, mezi sebou velmi často a rádi, a to dokonce nahlas, hovoří o takových věcech a výjevech, jaké příliš často neslýcháme ani od vojáků, ba co víc, ti vojáci nejednou nevědí a nechápou to, čeho již se v jistém smyslu dobraly v podstatě malé děti ze vzdělané a vznešené společnosti. Mravní zkaženost v tom ještě není, pravý chlípný, vskutku zažitý cynismus taky ne, ale ten vnějškový ano, a mezi nimi se právě tohle nejednou považuje za cosi správného, vybraného, junáckého a následováníhodného. Když chlapci viděli, že jakmile začnou mluvit „o tom“, Aljoška Karamazov si rychle ucpává uši, tak se kolem něj všichni shlukli, odtrhovali mu násilím od těch uší ruce, nahlas mu do obou vykřikovali oplzlosti, a on se jim snažil vykroutit, klesal k zemi, lehal si a zakrýval si hlavu – jinak útok snášel beze slova, tiše a mlčky. Nakonec ho obvykle nechávali na pokoji, už mu nenadávali do „holčiček“, ba navíc na něj pohlíželi snad až s lítostí. Ve všech třídách ostatně patřil k nejlepším, i když úplně první nebyl nikdy.

Když zemřel Jefim Petrovič, Aljoša strávil v guberniálním gymnáziu ještě dva roky. Choť Jefima Petroviče byla k neutišení a téměř okamžitě po jeho smrti odjela s celou rodinou, skládající se ze samých žen, nadlouho do Itálie, kdežto Aljoša se dostal k jakýmsi dvěma damám, vzdáleným příbuzným Jefima Petroviče, které nikdy předtím okem nezahlédl, ale za jakých podmínek u nich má žít, o tom neměl potuchy. Jeho charakteristickým, ba velmi podstatným rysem bylo, že si nikdy nedělal hlavu s tím, za čí prostředky vlastně žije. V tomhle ohledu byl dokonalým protipólem svého staršího bratra Ivana Fjodoroviče, který první dva roky na univerzitě skomíral jen za své drobné přivýdělky a život o cizím dobrodineckém chlebu těžce nesl od časného dětství. Tuto zvláštní podrobnost Aljošova charakteru však bylo těžké soudit opravdu přísně, protože jakmile tento problém vyvstal, každý, kdo ho poznal, a třeba jen velmi letmo, ihned dospěl k přesvědčení, že Alexej dozajista patří do kategorie jurodivých, kteří, kdyby jim do rukou náhodou přišlo celé jmění, nezaváhají a na první požádání, či prostě na dobrou věc, zase všechno rádi odevzdají, a třeba i prohnanému podvodníkovi, pokud si o něco takového řekne. Přísně vzato se dá říct, že cenu peněz neznal, což samozřejmě nemíníme doslova. Když dostával kapesné, o něž si nikdy sám neříkal, celé týdny nevěděl, co si s penězi počít, anebo s nimi zase naložil tak bezhlavě, že byly hned pryč. Petr Alexandrovič Miusov, což byl člověk v otázkách peněz a buržoazní poctivosti velmi úzkostlivý, se při pohledu na Alexeje dopustil tohoto aforismu: „Je to možná jediný člověk na světě, kterého klidně můžete zanechat bez krejcaru v kapse uprostřed milionového města, a můžete si být jisti, že nezajde ani hladem ani chladem, protože mu někdo dá hned najíst, hned mu poskytne střechu nad hlavou, a když neposkytne, on si ji hned sežene sám – nebude ho to přitom stát žádné úsilí a žádné ponižování, a ten, kdo se ho ujme, ho nebude považovat za žádnou přítěž, možná spíš za požehnání.“

Studium na gymnáziu nedokončil: když mu zbýval ještě celý rok, najednou svým damám oznámil, že v jisté záležitosti, již si najednou vzal do hlavy, jede za otcem. Dámy velmi litovaly a v první chvíli ho ani nechtěly pustit. Cesta nebyla nikterak drahá, a tak mu nedovolily dát do zástavy hodinky, takto dar dobrodincovy rodiny, jehož se mu dostalo těsně před jejím odjezdem za hranice, a hojně ho vybavily jak prostředky, tak i novým oblečením a prádlem. On jim však polovičku peněz vrátil a řekl, že chce v každém případě cestovat třetí třídou. Když přijel do našeho městečka, na první otcovy dotazy, proč se sem vleče, když ještě nedostudoval, přímo neodpověděl a říká se, že byl neobvykle zádumčivý. Brzy se ukázalo, že pátrá po hrobě své matky. Což ale jen sotva byla jediná příčina jeho návštěvy. Nejpravděpodobnější se zdálo, že to sám nevěděl a vysvětlit by to nedokázal ani za nic: prostě se v jeho duši náhle cosi vzedmulo a neodvolatelně ho to táhlo na jakousi novou, neznámou, ale v té chvíli už nevyhnutelnou cestu. Kde pochoval svou druhou ženu, mu Fjodor Pavlovič vysvětlit nedokázal, protože od chvíle, kdy byl hrob zasypán, se na něj už nikdy nevrátil, a kde to nebožku vlastně pochovali, za ta dlouhá léta zapomněl.

Když už jsme u toho, pár slov o Fjodoru Pavlovičovi. Ten předtím u nás ve městě dlouhá léta nežil. Tři či čtyři roky po smrti druhé ženy se odstěhoval na jih Ruska a skončil v Oděse, kde strávil dalších několik let. Jak sám tvrdil, ze všeho se nejdřív se tam seznámil „s mnoha židáky, židulemi, židáčky i žíďaty“ a dopadlo to tak, že nakonec ho „mezi sebe přijali i normální Židi“. Dá se předpokládat, že právě v tomto období svého života v sobě vypěstoval mimořádnou schopnost vytloukat z lidí peníze a hromadit je. Do našeho městečka se natrvalo vrátil sotva nějaké tři roky před Aljošovým příchodem. Někdejší dobří známí shledali, že strašně zestárl, i když tolik let mu zase ještě nebylo. Že by se choval důstojněji, se říct nedalo, spíš byl ještě neomalenější než dřív. V tom starém šaškovi se například probudila drzá potřeba tropit si šašky z jiných. Smilnit se ženskými nejenže nepřestal, ale činil tak snad ještě odporněji. Velmi rychle po celém újezdu založil plno krčem. Bylo znát, že musí mít dobrých sto tisíc či jen o něco málo míň. Mnozí z obyvatel města i újezdu se u něj okamžitě zadlužili, samosebou proti hodnotné zástavě. V poslední době pak celý jaksi otekl a zároveň začal ztrácet rovnováhu a sebekontrolu, zmocnila se ho jakási lehkomyslnost, pouštěl se do jednoho a končil čímsi zcela jiným, jankovatěl, stále častěji se zpíjel namol a nebýt stále téhož věrného lokaje Grigorije, který už mezitím rovněž notně zestárl a vedle svého pána občas vypadal jako jeho guvernant, Fjodor Pavlovič by se zřejmě na konci života musel potýkat se značnými trampotami. Aljošův příjezd jako by mu dokonce zčásti napravil mravy, jako by v tom beznadějném starém hříšníkovi probudil cosi, co v jeho duši už dávno utichlo: „Víš,“ říkal často s pohledem pátravě upřeným na Aljošu, „že jsi jí docela podobnej, tý posedlý?“ Takhle říkal své zesnulé ženě a Aljošově matce. Ke hrobu „posedlé“ chlapce nakonec zavedl sluha Grigorij. Vzal ho na náš městský hřbitov a tam, v nejzasutějším koutě, mu ukázal docela levnou, ale pěknou litinovou náhrobní desku, na níž byl i nápis se jménem, původem i daty narození a úmrtí nebožky a dole bylo připojeno starobylé hřbitovní čtyřverší, jaké se tehdy na středostavovských náhrobcích dalo objevit docela běžně. Ta deska byla kupodivu dílem Grigorijovým. Hrob nebohé posedlé zařídil on a na vlastní náklady hned nato, co Fjodor Pavlovič, jehož už neustálým připomínáním hrobu mockrát otrávil, nakonec odjel do Oděsy a mávl rukou nejen nad hrobem, ale i nad všemi svými zdejšími vzpomínkami. Aljoša se na hrobě nijak zvlášť nerozlítostnil; jen vyslechl Grigorijovo mudrlantsky rozvleklé líčení vzniku pomníčku, postál tu se svěšenou hlavou a pak beze slova odešel. Od té doby se na hřbitově nezastavil možná celý rok. Na Fjodora Pavloviče však měla tato drobná epizoda značný vliv, a to velmi neobvyklý. Najednou sebral tisíc rublů a peníze odvezl do našeho kláštera na panychidu na památku své manželky, ovšem ne té druhé, posedlé, Aljošovy matky, ale první, Adelaidy Ivanovny, která ho pravidelně mlátila. Toho dne večer se opět strašlivě opil a Aljošovi spílal do mnichů. On jinak mezi věřící rozhodně nepatřil, a že by pod ikonu postavil alespoň pětikopějkovou svíčku, se v životě nestalo. U takovýchto výtečníků se však podobné výbuchy náhlých emocí a náhlých myšlenkových zkratů dějí běžně.

Už jsem zmiňoval, že byl najednou celý odulý. Jeho obličej se do té doby proměnil ve výmluvné svědectví o povaze a podstatě života, který doposud prožil. Kromě protáhlých masitých pytlů pod jeho věčně troufalýma, potměšilýma a podezíravýma očima, kromě hlubokých vrásek v jeho drobné, ale tučné tvářičce, tu bylo ještě něco: k jeho ostré bradě se přivěsil velký ohryzek, masitý a podlouhlý jako peněženka, což mu propůjčovalo vzhled odporně požitkářský. K tomu si přimyslete masožravá široká ústa s kyprými rty, mezi nimiž bylo vidět střípky černých, skoro úplně zkažených zubů. Jakmile začal mluvit, okamžitě prskal hojné sliny. Sám si ostatně ze své podoby s oblibou tropil posměch, i když jinak se zdálo, že je s ní nanejvýš spokojený. Zvlášť často upozorňoval na svůj nos, sice ne velký, ale s velmi tenkým chřípím a nápadným hrbolkem: „pravej římskej“, říkával o něm, „a dohromady s ohryzkem utváří podobu pravýho starobylýho římskýho patricie z období úpadku“. Zdálo se, že je na to vše nakonec pyšný.

Nu a najednou, krátce poté, co objevil matčin hrob, Aljoša prohlásil, že chce odejít do kláštera a že tamní mniši jsou ochotni přijmout ho jako novice. Zároveň vysvětlil, že je to jeho kromobyčejné přání a že prosí, aby mu k tomu Fjodor Pavlovič jakožto otec slavnostně požehnal. Otec už věděl, že starec Zosima, který se uchýlil do klášterní poustevny, učinil na jeho „tichého chlapce“ mimořádný dojem.

„Tenhle starec je samozřejmě mezi tamníma mnichama ten nejpoctivější,“ pronesl, když Aljošu mlčky a zamyšleně vyslechl. „Hm, tak vida, kam se ti zachtělo, můj tichej chlapečku!“ Byl zpola opilý a najednou se těmi svými širokými ústy usmál – podroušeně, ale zároveň pijansky mazaně a vykutáleně: „Hm, a věříš, že já to už dávno tušil, že takhle nějak jednou skončíš? Přesně tam jsi celou dobu mířil. Budiž, máš přece ty svý dvě tisícovky, což bude cosi jako tvý věno, a já tě nikdy neopustím, andílku můj: až tam vstoupíš, vložím za tebe, oč si řeknou, pokud si řeknou. A když si neřeknou, tak se snad nebudeme vnucovat, no nemám pravdu? Vždyť ty penízků spotřebuješ jako kanárek, tak dvě zrnka do tejdenka… Hm. Víš, v jednom klášteře mají taky takovou podhorskou osadu, a všichni dobře vědí, že tam žijí jedině klášterní ženský, jak se jim tam říká, podle mě je jich tam tak třicet… Taky jsem tam byl a musím říct, že to bylo docela zajímavý – samozřejmě jen tak pro změnu. Příšerný je jen to, že jsou všechny strašně ruský, Francouzka ani jediná, a přitom by si je opatřit mohli, na to při svým majetku jistě maj. Až na to přijdou, tak to udělaj. Jenže tady nic takovýho, tady žádný klášterní ženský nejsou, a přitom je tam těch mnichů dobře dvě stě. To jistě. Ti si odříkaj. Přiznávám, že… Tak ty chceš k mnichům? To je mi tě líto, Aljošo, opravdu líto, a věř mi, že jsem si tě oblíbil… Ale vlastně je to docela dobrá příležitost, aspoň se tam za nás hříšníky pomodlíš, protože jsme se tu něco nahřešili. Už jsem si onehdy říkal: Kdo se za mě asi jednou pomodlí? Chlapče můj milá, já jsem totiž v tomhle ohledu strašnej hlupák. Věříš mi to nebo ne? Strašnej. A vidíš: Přestože jsem hlupák hloupá, pořád na to myslím, pořád, i když samozřejmě jen zřídkakdy, přece na to nebudu myslet bezustání. To přece není možný, říkám si, aby na mě čerti zapomněli a hákama si mě nestáhli k sobě, až umřu. Na to myslím: Maj háky? Ale kde se tam vzaly? A z čeho jsou, že by železný? Kde je asi ukovou? Maj tam na ně nějakou fabriku, nebo co? Protože tam v klášteře si mniši musej myslet, že peklo má například strop. Kdežto já jsem ochotnej v peklo uvěřit, ale beze stropu, to mi připadá takový solidnější, osvícenější. Takový jako luteránský. Jenže není to nakonec jedno – se stropem nebo bez? Protože v tom ten zatracenej problém vězí! Jelikož pokud peklo strop nemá, nejsou tam ani háky. A pokud nejsou háky, tak je to zase špatně a zase k neuvěření! Protože koho jinýho by měli hákama táhnout, když ne mě, kde by pak v tom světě byla spravedlnost? Il faudrait les inventer, ty háky jsou tam kvůli mně, pro mě jedinýho, protože kdybys ty jen věděl, Aljošo, co já jsem za hanbáře!“

„Ale tam žádné háky nejsou,“ pronesl tiše Aljoša a vážně se na otce zadíval.

„Taktak, zbyly tam po nich jen stíny. To vím, já to vím. Přesně takhle popisoval peklo jeden Francouz: J’ai vu l’ombre d’un cocher qui avec l’ombre d’une brosse frottait l’ombre d’une carrosse– viděl jsem stín kočího, který stínem kartáče čistil stín kočáru. A víš ty, synáčku, proč tam ty háky nejsou? Až si u mnichů pobudeš, tak panečku začneš jináč zpívat. Ačkoli běž, jen běž, dober se tam pravdy a pak mi ji přijď prozradit. Přece jen se člověku na onen svět půjde snáz, když bude vědět, co ho tam čeká. A taky tam u mnichů budeš bydlet slušnějc než u opilýho dědka a jeho děvek… Ačkoli, tebe jako anděla nic takovýho neposkvrní. Tam taky ne, proto ti to taky dovoluju, protože tys moje poslední naděje. Tebe čert o rozum nepřipraví. Budeš tam hořet, pak pohasneš, probereš se z toho a přijdeš zpátky. A já na tebe budu čekat, jelikož cítím, že ty jseš jedinej člověk na světě, kterej mě neodsoudil, chlapče můj zlatej, já to přece cítím, protože to cítit musím…!“

V tu chvíli se až rozfňukal. Byl sentimentální. Byl zlý a sentimentální.

V. STARCI

Možná si někdo ze čtenářů pomyslí, že ten můj mladý muž byla nátura chorá, extatická a jen chabě vyvinutá, takový bledý snílek, neduživý a celkově zmořený panáček. Jenže Aljoša byl v té době naopak statný, růžolící, jasnooký a zdravím kypící devatenáctiletý mladík. V té době to byl vskutku ztepilý, dobře rostlý krasavec střední postavy s tmavě rusými vlasy a pravidelným, i když poněkud protáhlým oválem tváře, se třpytnýma sytě šedýma očima, posazenýma daleko od sebe, vždy zamyšlený a zřejmě i naprosto klidný. Někdo si možná řekne, že tváře zdravé barvy fanatismu či mysticismu rozhodně na překážku nejsou, ale já si myslím, že Aljoša byl nakonec větší realista než kdokoli jiný. Jistě, v klášteře pak bezmezně věřil v zázraky, ale realistu nějaký zázrak jen tak nezaskočí. To nejsou zázraky, co realistu přiměje k víře. Je-li pravý realista nevěřící, vždy v sobě najde sílu a schopnost zázraku neuvěřit. A když se mu zázrak vyjeví jakožto nepřekročitelný fakt, pak spíš neuvěří svým smyslům, než aby ten fakt připustil. Pokud ho ovšem připustí, bere ho jako fakt přirozený, jen jemu osobně doposud neznámý. V realistovi se nerodí víra ze zázraku, ale zázrak z víry. Pokud realista jednou uvěří, pak musí právě díky svému realismu připustit i zázrak. Apoštol Tomáš prohlásil, že neuvěří, dokud neuvidí, a když uviděl, řekl: „Můj Pane a můj Bože!“ Že by ho k víře donutil zázrak? Nejspíš ne, a uvěřil nakonec jedině proto, že si přál uvěřit, a možná ve skrytu své bytosti plně věřil už dřív, třeba i v dobách, kdy říkával: „Dokud neuvidím, neuvěřím!“

Někdo by mohl říci, že Aljoša byl tupý a nevzdělaný, že nedochodil školu atakdále. Že školu nedokončil, byla pravda, ale říct, že byl tupý nebo hloupý, by bylo velmi nespravedlivé. Já prostě zopakuji, co už jsem prohlásil výš: na tuto cestu se dal jen proto, že ta jediná mu v té době učarovala, takže v ní naráz viděl celý ideální stav své duše, deroucí se ze tmy ke světlu. K tomu si připočtěte, že to zčásti už byl mladík z našeho nového času, tedy bytostně poctivý, dožadující se pravdy, věřící v pravdu, a když v pravdu uvěřil, přál si i svou neprodlenou účast na ní – ze všech sil své duše, bažící co nejrychleji po hrdinském činu, k čemuž neodmyslitelně patří přání obětovat takovémuto činu vše, dokonce i život. Škoda jen, že tito mládenci nechápou, že životní oběť v mnoha případech nakonec může být ze všech obětí nejsnadnější a že obětovat ze svého kypícího života pět šest let na obtížné a náročné studium, ve prospěch vědy, třeba už jen proto, aby v sobě zdesateronásobili síly právě na službu pravdě a hrdinství, jež si vyvolili a rozhodli se, že ho vykonají – tak tedy takováto oběť je pro mnohé z nich skoro nezvládnutelná. Aljoša si jen vybral cestu ve srovnání se všemi dalšími protichůdnou, ale se stejným bažením po okamžitém činu. Jakmile se nad tím vším vážně zamyslel, užasl nad přesvědčením, že nesmrtelnost a Bůh existují, a ihned si zcela přirozeně řekl: Chci žít ve jménu nesmrtelnosti a polovičatý kompromis odmítám. Kdyby se naopak rozhodl, že Bůh a nesmrtelnost neexistují, okamžitě by se stal ateistou a socialistou (protože socialismus nespočívá jen v otázce dělnictva či tzv. čtvrtého stavu, ale je to problém převážně ateistický, problém moderního ztělesnění ateismu, problém Babylonské věže, budované bez Boha nikoli proto, abychom ze země dospěli na nebesa, ale proto, abychom nebesa strhli na zem.) Žít postaru Aljošovi připadalo až zvláštní, ba nemožné. Neboť se praví: „Chceš-li být dokonalý, rozdej vše a vykroč za mnou.“ Aljoša si řekl: Já přece nemůžu místo všeho dát jen dva ruble a místo tohoto „vykroč za mnou“ chodit jen na hlavní liturgii. Ze vzpomínek jeho dětství se možná mohlo uchovat něco o našem předměstském klášteře, kam ho k bohoslužbám vozila matka. Možná zapůsobily i šikmé paprsky zapadajícího slunce před ikonou, k níž ho jeho posedlá matka pozvedala. Celý zadumaný k nám třeba tehdy přijel jen proto, aby si vše jen prohlédl a zamyslel se, zda dát všechno nebo jen dva ruble – a najednou v klášteře potkal toho starce…

Jak už jsem vysvětlil výše, byl to starec Zosima, ale na tomto místě bych měl v pár slovech zmínit, kdo jsou to vlastně „starci“ v našich klášterech, a věčná škoda, že se v tomto ohledu necítím dostatečně kompetentní a kovaný. Pokusím se ale vše sdělit jen povrchně a slovy prostými. Tak za prvé – lidé studovaní a kompetentní tvrdí, že starci a starectví se u nás, v našich ruských klášterech, objevilo teprve docela nedávno, ani ne před sto lety, kdežto na celém pravoslavném východě, zejména na Sinaji a na Athosu, existuje už dlouho přes tisíc let. Tvrdí se rovněž, že starectví se už v pradávných dobách vyskytovalo i u nás na Rusi, neboť se rozhodně vyskytovat muselo, ale v důsledku ruských pohrom jako byl tatarský vpád, chaos, přerušení někdejších svazků s Východem po pádu Cařihradu, byla tato zvyklost zapomenuta a starci vymizeli. Starectví pak u nás obrodil jeden z velkých asketů (jak se o něm říkává) Paisij Veličkovskij se svými žáky, ale ještě dnes, téměř po sto letech, starce a starectví objevíme stále jen v nemnohých klášterech – dokonce bylo nejednou vystaveno pronásledování jakožto novota na ruské poměry neslýchaná. Obzvláště starectví na Rusi rozkvetlo v proslulé Optinské poustevně u Kozelska. Kdy a kdo ho přinesl do našeho předměstského kláštera, to říct nedokážu, ale mluvilo se tu již o třetí generaci starců a Zosima mezi nimi byl jeden z posledních, jenže i on už téměř umíral na stáří a neduhy, a ani se pořádně nevědělo, kým ho nahradit. To byla pro náš klášter otázka nesmírně důležitá, protože se doposud ničím zvláštním neproslavil: neměli tu ani ostatky svatých otců, nebyly zde odhaleny zázračné ikony, a nezaslechli jste tu ani slavné legendy, související s naší historií, neměl za sebou hrdinské skutky a zásluhy před vlastí. Rozkvetl a po celém Rusku se proslavil až právě svými starci, jež chtěly vidět a slyšet davy zbožných poutníků a jež se sem proto přes tisíce verst stékaly z celého Ruska. Tak tedy – kdo je to starec? Starec je ten, kdo vaši duši a vaši vůli vstřebá do své duše a své vůle. Když si vyvolíte starce, své vůle se vzdáváte a předáváte mu ji s naprostým sebeodevzdáním, až do naprosté podmaněnosti. Tuto zkoušku, tuto děsivou školu života sebeodsouzenec přijímá dobrovolně v naději, že po dlouhém sebezpytování zvítězí sám nad sebou a opanuje se natolik, aby dokázal skrze celoživotní poslušnost dosáhnout svobody naprosto dokonalé, osvobodit se od sebe sama, vyhnout se osudu těch, kteří tu prožili celý život, ale sebe v sobě nenašli. Tento vynález, tedy starectví, není povahy teoretické; starectví bylo na Východě vypěstováno z praxe, v naší době už tisícileté. Povinnosti vůči starci jsou jiné než normální novická „poslušnost“, jakou jsme vždy vídali i v našich ruských klášterech. Tady se počítá s nikdy nekončící zpovědí těch, kteří se starci plně oddali, je to nerozborný svazek mezi poutajícím a poutaným. Vypráví se kupříkladu, že kdysi, v prastarých časech křesťanství, jeden takový novic, který nesplnil jistou část svých povinností uložených starcem, od něj z kláštera odešel do jiné země, ze Sýrie do Egypta. Tam po četných velkých hrdinských činech nakonec přetrpěl trýzeň a mučednickou smrt za víru. Když pak církev pohřbívala jeho tělo a přitom už ho ctila jakožto svatého, najednou při diákonově zvolání „Katechumeni odejděte!“, rakev s tělem mučedníka se ze svého místa zřítila a z chrámu byla vyvržena, a to třikrát po sobě. Teprve teď se všichni dověděli, že ten svatý, těžce zkoušený muž porušil noviciát a od svého starce odešel, a proto mu bez starcova svolení nemohlo být odpuštěno ani přes všechny jeho velké zásluhy. Teprve když ho starec novické povinnosti zbavil, mohl ten člověk být pohřben. Jistě, tohle vše je pouhá pradávná legenda, ale posloužit mohu i nedávným příběhem, který se opravdu stal: jeden z našich dnešních asketů se chtěl zachránit na Athosu, a starec mu najednou nakázal, aby Athos opustil, přestože ten už si ho do hloubi duše zamiloval jakožto svaté místo a tichý přístav, a aby odešel nejdřív do Jeruzaléma, poklonit se svatým místům, a pak se vrátil zpět do Ruska, na sever, na Sibiř: „Tam je tvé místo a ne tady.“ Zoufalý mnich, ubitý hořem, předstoupil před patriarchu konstantinopolského a prosil ho, aby ho této povinnosti zbavil, jenže představený všech pravoslavných křesťanů mu odpověděl, že to nemůže udělat nejen on, ale že na celé zemi není a ani nemůže být takové moci, jež by ho dokázala vysvobodit od úkolu, který uložil starec, samozřejmě vyjma starce samotného. Starectví je pro jisté případy vybaveno mocí bezmeznou a nezbadatelnou. I proto bylo v mnoha našich klášterech starectví zpočátku málem pronásledováno. Lid si ovšem starců začal hluboce vážit. K těm našim proudili ze všech stran lidé prostí i ti nejvznešenější, s tím, aby před nimi padli lící k zemi a vyzpovídali se jim ze svých pochyb, hříchů a útrap a prosili je o radu a ponaučení. Když to viděli odpůrci starců, vedle dalších obvinění vykřikovali, že se tu svévolně a lehkomyslně obchází svátost zpovědi, přestože nepřetržité obcování svěřencovy duše se starcem se jakožto svátost vůbec neodehrává. Vše nicméně dopadlo tak, že starectví se udrželo a po ruských klášterech se pomaličku zahnízďuje. Pravda je nejspíš i to, že tento vyzkoušený, již tisíc let starý nástroj mravního přerodu člověka od otroctví ke svobodě se může stát zbraní dvojsečnou, a že leckoho může místo k pokoře a všeobjímajícímu sebeovládání dovést naopak k pravé satanské pýše, tedy k okovům, a ne ke svobodě.

Starec Zosima, muž asi pětašedesátiletý, pocházel ze statkářské rodiny, kdysi v raném mládí byl voják a sloužil na Kavkazu v praporčické hodnosti. Aljošu bezpochyby ohromil jakousi zvláštní vlastností své duše. Starec si chlapce oblíbil a pustil ho až do své bezprostřední blízkosti, takže ten žil přímo v jeho cele. Je třeba připomenout, že v té době Aljošův život v klášteře ještě nic nespoutávalo – mohl odcházet, kam chtěl, třeba na celé dny, a přestože už nosil mnišský kabátec, činil tak dobrovolně, aby se od nikoho v klášteře nijak neodlišoval. Faktem ovšem je, že se to líbilo i jemu samotnému. Je taky možné, že na jeho mladickou představivost zapůsobila ona síla a sláva, která jeho starce nepřetržitě obestírala. Mnozí o Zosimovi říkali, že za ta dlouhá léta k sobě pustil každého, kdo si k němu přišel vylít srdce a bažil po jeho radě či hojivém slovu, a že do své duše vstřebal tolik zpovědí, běd a lamentací, až byl vnitřně tak jasnozřivý, že mu už první pohled na tvář návštěvníka říkal, s čím k němu kdo přichází, co potřebuje a dokonce i jaká trýzeň drásá jeho svědomí, a příchozího takovou obeznámeností s jeho tajemstvím, ještě než bylo vyřčeno jediné slovo, překvapoval, zarážel a občas možná až děsil. Zároveň však Aljoša skoro pokaždé zaznamenal, že mnozí, ba vlastně všichni, kdož ke starci k rozmluvě mezi čtyřma očima přicházeli poprvé, vstupovali se strachem a nepokojem a vycházeli od něj skoro vždy radostní a jasní, že i do té nejzasmušilejší tváře vstupovalo štěstí, a co Aljošu překvapovalo vskutku neobyčejně, bylo to, že starec vůbec nebyl přísný; naopak – ve styku s lidmi byl skoro vždy veselý. Mniši o něm říkali, že pokaždé nejvíc přilne k tomu nejhříšnějšímu, že si zamilovává ty opravdu hodně chybující. Mezi mnichy se proto neustále, až do konce starcova života, vyskytovali nevraživci a závistivci. Postupně jich ale ubývalo, a tak mlčeli, byť mezi nimi bylo několik osob v klášteře proslulých a důležitých, jako kupříkladu jeden z nejstarších, velký trapista a nevídaný vyznavač půstu. Drtivá většina osazenstva však nesporně stála na starcově straně a mnozí z těchto bratří ho milovali z celého srdce, horoucně a opravdově; někteří z nich se k němu připoutali až fanaticky. Ti přímo říkali, i když nepříliš nahlas, že je svatý, že o tom již není pochyb, a protože tušili jeho brzký konec, očekávali od zesnulého v nejbližší budoucnosti okamžité zázraky a pro klášter velkou slávu. V starcovu zázračnou sílu zcela bezvýhradně věřil i Aljoša, přesně jako bez výhrad věřil i příběhu o rakvi vymrštěné z chrámu. Viděl, jak mnozí, co sem přicházeli s nemocnými dětmi či dospělými příbuznými, aby na ně starec vložil své ruce a pomodlil se za jejich uzdravení, se velmi brzy vraceli, někdo dokonce již druhý den, v slzách se hroutili před starcem na zem a děkovali mu za uzdravení svých nemocných. Zda to bylo skutečné uzdravení, anebo jen přirozené zlepšení jejich stavu v průběhu choroby, s tím si Aljoša hlavu nelámal, protože už cele uvěřil v duchovní sílu svého učitele, jehož sláva jako by se stávala i jeho osobním triumfem. Obzvlášť ho bralo za srdce a sám z toho celý zářil, když starec vycházel k davu prostých věřících, kteří se sem stékali z celého Ruska a čekali na něj u bran poustevny jen proto, aby starce spatřili a nechali si požehnat. Padali před ním tváří k zemi, plakali, líbali mu nohy, líbali zem, na níž stál, kvíleli, matky k němu v rukou vzpínaly své děti, a lidé sem přiváděli i šílené venkovanky. Starec s nimi mluvil, krátce se modlil, žehnal jim a zase je nechával jít. V poslední době byl ze záchvatů své choroby občas tak sláb, že sotva dokázal opustit celu; věřící pak museli na jeho příchod v klášteře čekat i několik dní. Aljoša si vůbec nekladl otázku, za co ho tak zbožňují, proč před ním padají na zem a dojatě pláčou, sotva spatří jeho tvář. On přece velmi dobře chápal, že pro pokornou duši ruského prosťáčka, zmořenou prací a neštěstím, ale hlavně věčnou nespravedlností a věčnými hříchy, a to jak vlastními, tak hříchy světa, není větší potřeby a útěchy než přijít do svatyně či ke svatému, klesnout na kolena a poklonit se. I když žijeme v hříchu, nepravdě a pokušení, stejně je kdesi na zemi kdosi svatý a nejvyšší; a ten má blízko k pravdě, ten pravdu zná; což znamená, že pravda na zemi nezemře, a tedy se jednou přestěhuje k nám a zavládne po celé zemi, jak bylo přislíbeno. Aljoša věděl, že lidé takto cítí a tohle si myslí, to jasně chápal, ale že právě starec je ten svatý, ten ochranitel pravdy v očích lidu – o tom nepochyboval ani v nejmenším a sám se připojoval ke všem těm plačícím mužikům a jejich nemocným ženským, pozvedajícím k němu své děti. Přesvědčení o tom, že až starec zemře, přinese klášteru neobyčejnou slávu, zavládlo v Aljošově duši možná ještě silněji než v komkoli jiném. A vůbec – v poslední době se v jeho srdci stále mohutněji rozhořívalo jakési hluboké, planoucí vnitřní nadšení. Nikterak ho přitom nemátlo, že starec se před ním tyčí jako bytost zcela ojedinělá. Stejně je svatý, jeho srdce uchovává tajemství obnovy pro všechny, sídlí v něm ta moc, která nakonec nastolí pravdu na zemi, a všichni budou svatí a všichni se budou navzájem milovat a nebude už ani bohatých, ani chudých, ani vyvyšujících se, ani ponížených, ale všichni tu budou jako děti Kristovy a nastane pravé království nebeské! O tom snilo Aljošovo srdce.

Mimořádně silný dojem na Aljošu učinil příjezd obou jeho bratří, které až do té doby vůbec neznal. S Dmitrijem Fjodorovičem, přestože přijel později, se sblížil rychleji a víc než s druhým bratrem Ivanem Fjodorovičem (s nímž měl společnou matku). Velmi si přál Ivana poznat co nejlépe, ale ten tu žil už dva měsíce, a přestože se spolu viděli poměrně často, příliš blízko k sobě zatím neměli. Aljoša byl mlčenlivý a jako by sám na cosi čekal, jako by se neznámo proč ostýchal, jenže bratr Ivan, i když na sobě Aljoša na počátku zaznamenal jeho dlouhé zpytavé pohledy, jako by o něm zakrátko přestal snad i jen přemýšlet. To Aljošu uvrhlo do rozpaků. Bratrovu lhostejnost připisoval věkovému rozdílu, ale hlavně rozdílu ve vzdělání. Aljošu však napadla i jiná věc: tak malý zájem a přízeň možná v Ivanovi vyvolával i z důvodů, o nichž sám neměl ponětí. Neznámo proč měl neustále dojem, že Ivan se vytrvale čímsi zabývá, čímsi niterným a důležitým, že směřuje k jakémusi cíli, možná těžko dosažitelnému, takže má jiné starosti než jeho, a že právě v tom spočívá jediný důvod, proč na Aljošu pohlíží vždy tak roztržitě. Aljoša přemýšlel i o tom, zda důvodem nezájmu učeného ateisty není opovržení hloupým novicem. Že je bratr ateista, to velmi dobře věděl. Pokud by tu takové opovržení nakonec bylo, Aljoši se dotknout nemohlo, ale přesto, s jakýmisi nepokojnými rozpaky, jimž sám nerozuměl, čekal, až se bratrovi zachce najít si k němu cestu. Bratr Dmitrij Fjodorovič hovořil o Ivanovi s hlubokou úctou, nějak zvlášť procítěně. A právě od něj se Aljoša dověděl všechny detaily oné důležité věci, která v poslední době oba jeho starší sourozence spojila nevšedním a pevným poutem. Dmitrijovo nadšení z bratra Ivana bylo v Aljošových očích o to zajímavější, že bratr Dmitrij byl oproti Ivanovi skoro nevzdělanec, a když jste je navzájem porovnávali, byly to co do osobnostních vlastností a povahy bytosti tak výrazně protichůdné, že dva lidé sobě se navzájem natolik nepodobající se snad ani nedali vymyslet.

A přesně v tu chvíli se mělo konat setkání, či lépe řečeno rodinný sněm této nesourodé rodiny ve starcově klášterní cele, které na Aljošu mělo vliv opravdu mimořádný. Záminka k této schůzce byla přitom ve skutečnosti falešná. Právě v této době dospěly spory o dědictví a o majetkové kalkulace Dmitrije Fjodoroviče s otcem Fjodorem Pavlovičem do bodu zcela neudržitelného. Vztahy se dále vyhrotily a začaly být nesnesitelné. Asi s tím jako první přišel Fjodor Pavlovič a zřejmě v žertu navrhl, aby se všichni sešli v cele starce Zosimy, kde by sice neusilovali o nějakou jeho přímou prostřednickou roli, ale přece jen by třeba k sobě dokázali najít nějakou schůdnější cestu, přičemž starcův stav a jeho osobnost by mohly působit důrazně a přitom smířlivě. Dmitrij Fjodorovič, který u starce nikdy předtím nebyl a ani ho neviděl, měl samozřejmě za to, že ho starcem chtějí poděsit; on ale v poslední době beztak sám sobě potají vyčítal mnohé obzvlášť neurvalé výpady ve sporech s otcem, takže tu výzvu přijal. K tomu bychom asi měli poznamenat, že nežil v otcově domě, jako Ivan Fjodorovič, ale zvlášť, na druhém konci města. K tomu se ještě přihodilo, že Petr Alexandrovič Miusov, který v té době zrovna žil u nás, pro tuhle myšlenku Fjodora Pavloviče přímo zahořel. Tento liberál roků čtyřicátých a padesátých, volnomyšlenkář a ateista, se možná z nudy, ale možná jen z lehkomyslné rozpustilosti rozhodl na celé věci zcela bezprostředně podílet. Najednou si usmyslel, že se chce podívat jak na klášter, tak na „svatého“. A protože jeho dávné spory s klášterem ještě trvaly, stejně jako se stále táhl soudní spor o hranice jejich sousedících území, o jakási práva na kácení v lese a rybolov v místní říčce a tak dále, přispěchal toho využít s tím, že by se sám potřeboval domluvit s otcem představeným: Snad by přece taky bylo možné uzavřít jejich spor nějak láskyplně! Návštěvníka s takovýmito bohulibými záměry by koneckonců v klášteře mohli vítat s větší pozorností a většími ohledy než obyčejného zvědavce. V důsledku všech těchto úvah se možná podařilo uvnitř kláštera vyvolat na chorého starce, který celu poslední dobou už vůbec neopouštěl a pro nemoc běžné návštěvníky odmítal, jakýsi nátlak. Skončilo to tak, že starec souhlasil a byl stanoven i den. „Kdo mi asi uložil, abych byl mezi nimi soudcem?“ prohlásil jen s úsměvem před Aljošou.

Když se o schůzce dověděl Aljoša, velmi ho to zaskočilo. Pokud se někdo ze svářících se a spílajících si na tuhle sešlost mohl dívat zcela vážně, byl to bezpochyby bratr Dmitrij; všichni ostatní naopak přijdou z důvodů lehkomyslných a pro starce možná až urážlivých, alespoň takhle tomu rozuměl Aljoša. Bratr Ivan a Miusov přijdou ze zvědavosti, a to možná velmi neomalené, kdežto otec tu bude hledat nějakou šaškovskou či komediantskou příležitost. Aljoša sice neřekl nic, ale na to svého otce znal už opravdu důvěrně. Ještě jednou opakuji, že ten chlapec rozhodně nebyl tak prostoduchý, jak se o něm běžně soudilo. Stanovený den očekával s těžkým srdcem. Není pochyb o tom, že v hloubi duše si dělal velkou starost o to, aby veškeré ty rodinné různice skončily. Nejvíc mu nicméně na srdci ležel starec: bál se o něj i jeho slávu, bál se, aby se nedočkal nějakých urážek, zvláště pak jemných a zdvořilých špílců Miusovových či přezíravých zámlk učeného Ivana – alespoň takhle se mu vše jevilo. Dokonce byl ochoten riskovat jisté varování pro starce tím, že mu o možných příchozích něco sdělí, ale když to promyslel, nechal si vše pro sebe. V předvečer osudového dne jen přes jednoho známého bratru Dmitrijovi vzkázal, že ho má velice rád, a že očekává splnění jeho slibu. Dmitrij se zamyslel, protože si nevzpomínal, že by něco slíbil, a tak jen odpověděl dopisem, že se ze všech sil bude varovat „nízkostí“, a přestože si starce a bratra Ivana hluboce váží, je přesvědčen, že se tu na něj chystá nějaká léčka či nedůstojná fraška. „Přesto raději spolknu vlastní jazyk, než abych hodil za hlavu úctu ke svatému muži, jehož si tolik vážíš,“ uzavřel Dmitrij svůj krátký dopis. Aljošu jím ovšem příliš nepotěšil.

KNIHA DRUHÁ

Nepatřičná schůzka

I. PŘÍJEZD DO KLÁŠTERA

Den se vydařil nádherný, teplý a jasný. Byl konec měsíce srpna. Setkání se starcem bylo dohodnuto hned po liturgii, tak na půl dvanáctou. Naši návštěvníci však na svatou liturgii do kláštera nepřišli a dorazili až těsně po jejím závěru. Cestovali sem dvěma ekvipážemi: první byl elegantní lehký kočárek s dvojspřežím drahých koní, jímž přijel Petr Alexandrovič Miusov se svým vzdáleným synovcem, velmi mladým sotva dvacetiletým chlapcem Petrem Fomičem Kalganovem. Tenhle mladík se připravoval na univerzitní studia; Miusov, u nějž mladý muž kdovíproč zatím bydlel, ho neustále lákal, aby s ním odjel za hranice, do Curychu či Jeny, a na univerzitu se přihlásil tam. Vypadal zádumčivě a zdál se i dost roztržitý. Tvář měl příjemnou, byl statný a poměrně vysokého vzrůstu. V jeho pohledu trochu zarážela taková zvláštní nehybnost. Moc toho nenamluvil a působil dojmem poněkud neohrabaným, ale stávalo se, obvykle mezi čtyřma očima, že najednou začal být naopak neuvěřitelně řečný, veselý, nervní a co chvíli se bezdůvodně smál. Tahle živost však uhasínala stejně náhle a rychle, jako se rodila. Oblečen byl vždy dobře, až vybraně; stačil již dosáhnout jisté majetkové nezávislosti a doufal v budoucnost ještě mnohem velkorysejší. S Aljošou se přátelili.

Ve velice chatrné, rachotivé, zato však prostorné drožce s párem starých sivoplavých koní, která za Miusovovou koleskou zůstala hodně pozadu, připutovali i Fjodor Pavlovič se svým synkem Ivanem Fjodorovičem. Hodina schůzky byla zavčasu sdělena i Dmitriji Fjodorovičovi, ale ten se zdržel. Návštěvníci zanechali kočáry u ohrady zájezdního dvora a do brány kláštera vstoupili pěšky. Tři z nich, s výjimkou Fjodora Pavloviče, zřejmě žádný klášter v životě neviděli, a Miusov možná dobrých třicet let nebyl ani v chrámu. Rozhlížel se s netajenou zvědavostí, již doprovázelo mírně hrané klackovství. Jeho pátravý rozum však uvnitř kláštera vyjma kultovních a hospodářských staveb, mimochodem dosti obyčejných, nic zvláštního neobjevil. Z chrámu vycházeli poslední věřící, kteří smekali čepice a křižovali se. Mezi většinou prostými lidmi se daly objevit i osoby vznešenější, dvě či tři dámy a jeden velmi starý generál; ti všichni bydleli v zájezdním dvoře. Naše návštěvníky okamžitě obstoupili žebráci, ale nikdo jim nic nedal.

Jen Petr Kalganov vytáhl z peněženky dvacetník, s kvapnými rozpaky ho vtiskl nejbližší ženské a k tomu zadrmolil „podělte si to rovným dílem“. Nikdo z jeho společníků to zřejmě nezaznamenal, takže jeho rozpaky byly zbytečné; jakmile si však toho nezájmu povšiml, zrozpačitěl ještě víc.

Jedna věc ale byla zvláštní – popravdě řečeno je tu někdo měl očekávat a možná i obřadně uvítat: jeden z příchozích nedávno klášteru věnoval tisíc rublů, kdežto druhý byl velmi bohatý statkář a velmi vzdělaný muž, na němž, pokud jde o rybolov a pokud se možný vývoj dosavadního sporu obrátí, byli všichni tady do značné míry závislí. Jenže nikdo z místních oficiálních osobností je nevítal. Miusov nepřítomně zíral na náhrobní kameny kolem chrámu a užuž se hotovil poznamenat, že rodiny, které je tu pro své zesnulé nechaly zřídit, muselo právo pohřbívat na místě tak „svatém“ a tyhle hrobečky stát pěkné peníze, ale ta slova spolkl: běžná liberálská ironie se v něm pomalu přetavovala málem ve hněv.

„Hrome, kdyby se tu alespoň bylo koho zeptat, v tomhle zmatku… Rád bych to měl z krku, protože čas běží,“ promluvil najednou jakoby pro sebe.

Vtom k nim přistoupil postarší proplešatělý pán v širokém letním plášti a s nasládlýma očkama. Všem se představil jako tulský statkář Maximov a bez váhání si naše návštěvníky vzal na starost.

„Starec Zosima se zdržuje v poustevně, v osamělé poustevně, asi čtyři sta kroků od kláštera, za lesíkem, hned za lesíkem…“

„To vím i já, váženej, že za lesíkem,“ odpověděl mu Fjodor Pavlovič, „jedině že cestu si moc nepamatujem, dávno jsme tam nebyli.“

„Tady tou branou, prosím, a pak rovně, lesíkem, tím lesíkem. Pojďme. Pokud si budete přát, tak já klidně, já sám… Tudy prosím, tudy…“

Vyšli branou ven a vydali se lesem. Statkář Maximov, muž asi šedesátiletý, vlastně ani nešel, ale spíš mírně stranou od nich poklusával a s křečovitou, skoro až nemyslitelnou zvědavostí si je prohlížel. V očích měl cosi třeštivého.

„Víte, my se na toho starce obracíme v jisté osobní záležitosti,“ poznamenal přísně Miusov, „dosáhli jsme takříkajíc audience, takže ač jsme vám povděčni za ochotu a pomoc, dál už s námi raději laskavě nechoďte.“

„Já už tam byl, prosím, byl jsem tam… Un chevalier parfait!“ A statkář zvučně luskl prsty do vzduchu.

„Kdo že je ten chevalier?“ zeptal se Miusov.

„Přece starec, ten velkolepý starec, starec… Klášteru budiž čest a sláva. Zosima… To je takový starec…“

Jeho nesouvislou řeč však přerušil drobný mnich, který jdoucí muže dohnal, malý mužík ve vysoké čepici, takový velice bledý neduživý střízlík. Fjodor Pavlovič s Miusovem zůstali stát. Mnich se velice zdvořile, skoro až do pasu uklonil a pronesl:

„Otec představený po vaší návštěvě v poustevně všechny pány co nejpokorněji zve k sobě na oběd. Takže v jednu u něj, později rozhodně ne. Vy také,“ obrátil se i na Maximova.

„To rozhodně, rozhodně!“ vykřikl Fjodor Pavlovič, jehož pozvání nesmírně potěšilo. „Rozhodně! Víte, my jsme si všichni dali slovo, že se tu budeme chovat spořádaně… A co vy, Petře Alexandroviči, račte jít s náma taky?“

„Jak by ne! Však jsem taky přijel proto, abych všechny ty zdejší obyčeje viděl na vlastní oči. Jediné, co mě mate, je to, že jsem teď s vámi, Fjodore Pavloviči…“

„Jistě, Dmitrij Fjodorovič se tu zatím nevyskytnul.“

„Bylo by báječné, kdyby to hodil za hlavu, copak si myslíte, že celá tahle špinavá tahanice je mi příjemná, a ještě k tomu přímo ve vaší přítomnosti? Na oběd přijdem, a otci představenému poděkujte,“ obrátil se na malého mnicha.

„Nene, nejdřív vás musím doprovodit až přímo ke starci,“ odpověděl mnich.

„Pokud je to tak, já se mezitím vydám rovnou k otci představenému,“ zaštěbetal roztomile statkář Maximov.

„Otec představený je momentálně zaneprázdněn, ale jak je libo,“ upozornil ho znejistěle drobný mnich.

„To je ale dotěrný dědoušek,“ poznamenal nahlas Miusov, když se statkář Maximov rozběhl zpátky ke klášteru.

„Je podobnej von Sohnovi,“ prohodil najednou Fjodor Pavlovič.

„Vy toho tak víte… A proč by byl podobný von Sohnovi, Viděl jste ho vůbec někdy, toho von Sohna?“

„Na obrázku. Rysy obličeje možná ne, ale něčím naprosto nevysvětlitelným. Je to naprostá von Sohnova kopie. Na tohle mi vždycky stačí obličej.“

„Vy jste asi opravdu znalec… Jen bych vám rád připomněl, Fjodore Pavloviči, že jste se zrovna ráčil zmínit, že jsme dali slovo chovat se tu spořádaně, tak na to myslete. Já vás varuji – ovládejte se! Jestli ze sebe zase hodláte dělat kašpara, tak vás neznám, protože nemám zájem, aby mě s vámi házeli do jednoho pytle… Vidíte, co je to za člověka,“ otočil se opět k mnichovi, „s tím se jeden děsí přijít mezi slušné lidi.“

Na mnichových bledých bezkrevných rtech se objevil jemný tichý škleb, který vypadal docela prohnaně, ale mužík neřekl nic a bylo až příliš jasné, že mlčí hlavně z pocitu vlastní převahy. Miusov se zašklebil ještě usilovněji.

Čert je všechny vem, mají jen ten staletími vytvarovaný zevnějšek, ale ve skutečnosti jsou to všechno nesmysly a šarlatánství! blesklo mu hlavou.

„Tak tady to je, jsme na místě,“ zvolal Fjodor Pavlovič, „ale ohrada i brána jsou zavřený.“

A začal velkými kříži přežehnávat svaté nad branou i po jejích stranách.

„Do cizího kláštera si svoje zvyky nenosíme.“ poznamenal. „Celkem je tu v poustevně pětadvacet svatých mužů, co tu dbaj o svou spásu, koukaj po sobě a jedí zelí. A co je obzvlášť zajímavý, touhle branou neprojde jediná ženská. Takhle to opravdu je. Jak jsem se teda moh doslechnout, že starec dámy přece jen přijímá?“ obrátil se najednou na malého mnicha.

„Ty obyčejné, z lidu, leží vždy venku, támhle u galerie, a čekají. Ale pro vznešené dámy byly přímo na pavlači, ale mimo ohradu, přistavěny dva pokojíky, jsou to tamhleta okna, a starec, je-li zdráv, k nim prochází vnitřní chodbou, tedy i on musí za ohradu. Zrovna teď tu jednu milostpaní máme, je to charkovská statkářka madam Chochlakovová, která na něj čeká se svou chorou dcerou. Zřejmě slíbil, že za nimi přijde, i když poslední dobou zeslábl tak, že mezi lidi skoro nevychází.“

„Takže z poustevny k damám přece jen nějaká ta pěšinečka vede. Ale nemyslete si, svatej otče, že tím míním něco špatnýho, to já jen tak. Víte, na Athosu, ale to jste možná slyšel, se nepatřej nejen dámský návštěvy, ale vůbec žádný bytosti ženskýho pohlaví, ani slepičky, krůtičky či jalovičky…“

„Fjodore Pavloviči! Já se vrátím a vás tu nechám samotného; a když tu nebudu já, tak vás násilím vyvedou, to vám říkám!“

„A co vám tak zlýho dělám, Petře Alexandroviči? Jen se podívejte,“ zvolal najednou a vkročil za ohradu poustevny, „podívejte se, v jakým růžovým údolí si tu žijou!“

A vskutku, růže sice momentálně nekvetly, ale záplava vzácných a nádherných podzimních kvítek tu rostla všude, kam se jen něco vysadit dalo. Bylo znát, že o ně pečuje zkušená ruka. Květinové záhony se táhly podél chrámu i mezi hroby. Květiny obléhaly i domek, v němž se nalézala starcova cela – dřevěný, přízemní domek s pavláčkou před vchodem.

„Za předešlýho starce, Varnosofije, tu něco takovýho rozhodně nebylo. Ten si prej na parádičky nepotrpěl a spíš každou chvíli někoho přetáh holí, prej i to plémě Evino,“ poznamenal Fjodor Pavlovič, který už stoupal pod stříšku před venkovními dveřmi.

„Starec Varnosofij někdy opravdu působil jako jurodivý, ale vykládá se o něm i hodně hloupostí. Holí ale nikdy a nikoho netloukl,“ ozval se malý mnich. „A teď, panstvo, prosím o laskavé strpení, oznámím, že jste tu.“

„Tady je naposledy moje podmínka, Fjodore Pavloviči, slyšíte mě? Chovejte se slušně, nebo vám to vrátím,“ stihl ještě zamumlat Miusov.

„To ale koukám, jak velice jste znepokojenej,“ podotkl posměšně Fjodor Pavlovič, „že byste se tak bál pro svý hříšky? Protože o něm se říká, že každýmu pozná na očích, s čím za ním kdo jde. Že byste si najednou jejich názoru tak vážil, vy, Pařížan a vůbec pokrokovej pán? To mě teda až zaráží!“

Na tenhle sarkasmus už ale Miusov odpovědět nestačil, protože je pozvali dál. Dovnitř proto vstupoval mírně podrážděný…

Takže teď vím předem, že mám vztek, že se začnu dohadovat, a s tou horkou hlavou ponížím jak sám sebe, tak i myšlenku, napadlo ho letmo.

II. STARÝ KAŠPAR

Do místnosti vstoupili skoro zároveň se starcem, který se hned po jejich příchodu vynořil z malé ložnice. Už před nimi tu na jeho příchod čekali dva zdejší hieromonachové, jeden z nich byl otec knihovník, druhý pak otec Paisij, člověk dost churavý, sice docela mladý, ale jak se o něm říkalo, velmi učený. Kromě toho tu v koutě stál a čekal (a vestoje strávil celou tu dobu) mladý chlapec, na pohled asi tak dvaadvacetiletý, v civilním kabátci, seminarista a příští bohoslovec, jehož klášter a jeho osazenstvo neznámo proč podporovaly. Byl dosti vytáhlý, se svěží tváří, měl vysedlé lícní kosti a chytré a pátravé nápadně úzké hnědé oči. V celém jeho obličeji se zračila uctivost, ovšem přirozená, bez nějaké nápadnější podlézavosti. Příchozím se ani neuklonil na pozdrav, aby tak ukázal, že jim není roven, ale že je osoba naopak závislá, v postavení podřízeném.

Starec Zosima vyšel v doprovodu jednoho novice a Aljoši. Kněží povstali a pozdravili ho přehlubokou úklonou, až se prsty dotkli země, pak si navzájem požehnali a políbili mu ruku. Starec jim rovněž požehnal, před každým z nich se poklonil stejně hluboko, také se dotkl prsty země a oba poprosil o požehnání pro sebe. Celý tento obřad se odehrál velmi důstojně, jako by to nebyla nějaká každodenní procedura, ale jako by do toho vkládali málem celé své nitro. Miusov se ale stejně nemohl zbavit dojmu, že se to vše děje s jakýmsi záměrným gestem. Mezi příchozími se ocitl úplně vpředu, Patřilo by se – a dokonce si to už včera večer promýšlel, bez ohledu na jakékoli přesvědčení, jen v duchu obyčejné zdvořilosti (protože tady takovéto zvyky platí) ke starci přistoupit a nechat si od něj požehnat, přinejmenším alespoň to, když už se mu nechce líbat mu ruku. Když teď ale pohlížel na všechny ty kněžské úklony a líbání, bleskově se rozhodl jinak: zcela vážně dosti hluboko sklonil hlavu (i když to byla poklona pohříchu světská) a odebral se k židli. Naprosto stejně si počínal i Fjodor Pavlovič, který jako opice všechny Miusovovy pohyby pitvorně zopakoval. Ivan Fjodorovič se také uklonil, velice opravdově a zdvořile, ale zároveň přitom tiskl ruce ke švům kalhot, kdežto Kalganova vše tady zmátlo natolik, že se neuklonil vůbec. Starec nechal ruku, pozvednutou k přežehnání, zase klesnout, ještě jednou se všem uklonil a vybídl je, ať se posadí. Aljošovi to až vehnalo krev do tváře, jak se zastyděl. Naplňovala se jeho nejhorší očekávání.

Starec klesl na velmi starou, malou, kůží potaženou pohovku z mahagonu, kdežto hostům kromě obou kněží vyhradil řádku stejně červených židlí u protější stěny, čalouněných hodně popraskanou kůží. Oba duchovní se posadili po stranách – jeden u dveří, druhý u okna. Seminarista, Aljoša a další novic zůstali stát. Cela nebyla nijak rozlehlá a působila tísnivým dojmem. Věci i nábytek byly hrubé, chudé a jen ty nejnezbytnější. Na okně dva květináče a v koutě plno ikon – jedna s Bohorodičkou, vskutku obrovitá a zjevně namalovaná ještě před rozkolem. Pod ní slabě blikalo věčné světlo. Po obou stranách visely dvě další ikony svatých v zářivých krytech, kolem se vznášeli malí cherubínci, porcelánová vajíčka, byl tu i katolický kříž ze slonové kosti, který objímala Mater dolorosa, a několik cizokrajných rytin podle velkých italských mistrů minulých staletí. Vedle těchto úhledných a velmi drahých grafických děl se skvělo několik listů s naopak lidovými ruskými litografiemi svatých mučedníků, světců a podobně, jaké jsou k vidění na všech jarmarcích. Bylo tu i několik litografických portrétů současných a někdejších ruských archijerejů, ale ty již visely na jiných stěnách. Miusov zběžně obhlédl celý tenhle místní „erár“ a upřeně se zadíval na starce. Svého pohledu si vážil, byla to jeho slabost, každopádně docela odpustitelná, uvážíme-li, že mu také bylo už padesát, a to je věk, ve kterém člověk moudrý, světsky orientovaný a plně zajištěný se sám k sobě vždy začíná chovat s větší úctou, občas dokonce bezděky.

Starec se mu od prvního okamžiku nezamlouval. V jeho tváři se opravdu zračilo cosi, co se nemuselo líbit nejen Miusovovi, ale i leckomu jinému. Byl to pomenší přihrblý človíček s velice slabýma nohama, starý sotva pětašedesát let, ale kvůli chorobě vypadající mnohem starší, přinejmenším o deset let. Celou tvář, mimochodem nápadně suchou, měl posetou droboučkými vráskami, obzvlášť kolem očí. Ty oči byly malé, dost světlé, živé a třpytné, docela jako dva zářící body. Šedivé vlásky se zachovaly pouze na spáncích a také klínovitá bradka se zdála maličká a řiďoučká, často se šklíbící rty byly zase tenké jako dva provázky. Nos nebyl nikterak velký, ale špičatý, jako by ptačí.

To vše značí zlou a malicherně povýšeneckou dušičku, blesklo hlavou Miusovovi.

Zahájit rozmluvu pomohlo bití hodin. Na malých laciných nástěnných hodinách se závažími v rychlém sledu odbilo přesně dvanáct.

„To je ta naprosto správná hodina,“ zaječel Fjodor Pavlovič, „a po mým synkovi Dmitriji Fjodorovičovi nikde ani památky. Moc se za něj omlouvám, posvátný starče! (Aljoša se po tom „posvátném starci“ celý ošil.) Já jsem vždycky na dochvilnost akurátní, na minutu přesnej, protože člověk má pořád na mysli, že přesnost je ctností králů…“

„Vy ale snad žádný král nejste…“ neudržel se a zahartusil Miusov.

„Taktak, král nejsem! Ale představte si, Petře Alexandroviči, že tohle jsem věděl i sám, na mou duši! Jenže když já pokaždý plácnu něco nevhod! Vaše Důstojnosti!“ zvolal s jakýmsi náhle vyklíčivším patosem. „Před sebou máte kašpara, pravýho kašpara! Takhle to se mnou je! Je to želbohu takovej starej zvyk! A že někdy zbytečně lžu, tak to je taky úmyslný, se záměrem pobavit a chovat se k lidem přívětivě. Člověk má být příjemnej, není-liž pravda?! To třeba přijedu před sedmi lety do takovýho městečka, měl jsem tam nějaký kšeftíky, a dali jsme dohromady partičku, s pár kupčíkama. A jdeme k policejnímu řediteli, protože jsme ho potřebovali o něco poprosit a zároveň pozvat, aby s náma poobědval. Policejní ředitel vyjde ven – vysokej, tlustej, světlovlasej a velice chmurnej člověk: takový jsou ze všech nejnebezpečnější, protože ty mívaj nemocný játra! Tak běžím rovnou k němu a hned na něj s nonšalancí muže velkýho světa: Pane řediteli, povídám mu, buďte našim školitelem! – Jakým školitelem? on na to. A já od první chvíle vidím, že na šprým nepřistoupil a že tu stojí celej zakaboněnej. Já ale chtěl jen zažertovat, aby bylo veselejc, protože školitel je třeba pan Napravnik, známej ruskej muzikant, a my bychom takříkajíc pro harmonii svýho počínání taky potřebovali nějakýho dirigenta… Uznejte, že jsem vše řádně vysvětlil, a to srovnání sedělo, není-liž pravda? Jenže on na to: Pardon, ale já nedovolím, aby si někdo z mé hodnosti smolil slovní hříčky. Otočil se – a pryč. Tak jsem za ním vykřikl: Ale vy jste ředitel, a ne školitel! – Ne, povídá mi, když už to bylo řečeno, tak jsem školitel! A představte si, že celá ta naše věc dočista vzala za svý. A takhle je to se mnou vždycky! Vlastní laskavou roztomilostí sám sobě škodím. Jednou, zase už je to plno let, povídám jednomu docela vlivnému pánovi: Vaše choť je velmi lechtivá žena, vašnosti! – a na mysli jsem měl popravdě řečeno její letoru, jenže on mi na to najednou: A už jste ji lechtal? Tak jsem se neudržel, říkám si, že ještě zavtipkuju a říkám: Inu, ano, polechtal. Jenže v tom on polechtal mě… Už je to hodně dávno, tak se člověk neostýchá to vykládat, i když si tím věčně škodím!“

„Přesně to děláte i teď!“ zabručel Miusov s odporem.

Starec očima mlčky přejížděl z jednoho na druhého.

„Jak jinak? Ale představte si, že jsem tušil i tohle, Petře Alexandroviči, a dokonce vám řeknu, že jsem tušil, kam se to celý šine, jen jsem začal mluvit, a nadto jsem tušil, že jako první mě budete kárat vy. V okamžiku kdy vidím, že se mi vtípek zvrtává, tak mi, Vaše Důstojnosti, obě tváře přisychaj ke spodní čelisti a chytá mě do ní málem křeč; to mám už od mládí, kdy jsem se přiživoval při šlechtických stolech a vydělával tak na chléb vezdejší. Já jsem kašpar zgruntu, od narození, něco jako jurodivej, Vaše Důstojnosti, o to se nepřu, a možná že ve mně vězí i nečistá síla, i když poměrně malý ráže, protože jinak by si vybrala jinej příbytek, důležitější perzónu, ovšem rozhodně ne vás, Petře Alexandroviči, i když perzóna jste jistě důležitá. Zato ale věřím, já věřím v Boha! To jen poslední dobou jsem trochu zapochyboval, kdežto teď sedím tady a čekám na velký slova. Já, Vaše Důstojnosti, jsem jako filozof Diderot, když za časů carevny Kateřiny navštívil metropolitu Platona. Přijde tam a rovnou na něj: Bůh není! Jenže na to náš světitel: Říká blázen v srdci svém – Není Boha! A ten se mu okamžitě kácí k nohám: Už věřím, volá, a tvůj křest přijímám! A tak ho taky hned pokřtili. Za kmotříčky mu byli kněžna Daškovová a Potěmkin…“

„To je nesnesitelné, Fjodore Pavloviči! Vy přece sám víte, že lžete a že tahle hloupá anekdota je nepravdivá, tak co se tu pitvoříte?“ otázal se roztřeseně Miusov, který už se přestával ovládat.

„Celej život jsem tušil, že to nebude pravda!“ zvolal zaujatě Fjodor Pavlovič. „Zato vám teď řeknu celou pravdu, pánové: Ó veliký starče, ten konec, to o Diderotově křtu jsem si fakt momentálně přivymyslel, zrovna v tomhle okamžiku, jak jsem to tak vyprávěl, protože něco takovýho mi zatím v životě do hlavy nepřišlo. Vykouzlil jsem to jen tak pro větší pikantérii. A proto taky tak šaškuju, Petře Alexandroviči, abych byl lidem milejší. Ačkoli – někdy ani sám nevím, proč to dělám. A pokud jde o Diderota – tohle ‚říká blázen v srdci svém‘ jsem jako mladík od místních statkářů slyšel dobře dvacetkrát už kdysi v mládí, když jsem u nich bydlíval, mimochodem i od vaší tetičky Mavry Fominičny, Petře Alexandroviči. Ty všichni jsou dodneška přesvědčený, že neznaboh Diderot se k metropolitovi Platonovi přišel přít o Boha…“

Miusov, který už nejen ztrácel trpělivost, ale patrně i půdu pod nohama, povstal. Zmocňovala se ho zuřivost a přitom si uvědomoval, jak je sám směšný. Vskutku – v cele se dělo cosi naprosto nepředstavitelného. Přesně v téhle cele se návštěvníci scházeli už nějakých čtyřicet či padesát let, ještě za předchozích starců, ale nikdy ne jinak než s hlubokou zbožnou úctou. Téměř všichni, kdož mohli tato místa navštívit, si uvědomovali, jak velká milost se jim tím prokazuje. Mnozí z nich ihned klesali na kolena a nepovstali z nich po celou dobu slyšení. Mnozí z „nejvyšších“ či nejučenějších osobností, ba dokonce volnomyšlenkářů, přicházejících třeba i ze zvědavosti nebo z jiného důvodu, kteří vstupovali do cely buď ve společnosti jiných, anebo se jim dostávalo přijetí o samotě, všichni do jednoho považovali za svou první a zásadní povinnost nejhlubší úctu a ohleduplnost po celou dobu schůzky, tím spíš, že tady se nepředpokládaly peníze, ale výlučně jen láska a milosrdenství z jedné strany a na straně druhé pokání a snaha překonat nějakou těžkou ránu duše či svízelný okamžik v životě vlastního srdce. Takže nečekaná pitvornost, s níž najednou přišel Fjodor Pavlovič, naprosto neodpovídající místu, v němž se ocitl, vyvolala ve svědcích, či alespoň v některých z nich, nechápavost a údiv. Ve tváři obou duchovních se ovšem nepohnul ani sval; s vážnou soustředěností očekávali, co starec řekne, ale přitom budili dojem, že podobně jako Miusov povstanou. Aljoša tu stál se svěšenou hlavou a skoro se rozplakal. Ze všeho nejpodivnější mu připadalo, že jeho bratr Ivan Fjodorovič, v nějž jediného vkládal nějaké naděje a který jediný měl na otce takový vliv, že by ho dokázal zarazit, seděl zcela bez pohybu na své židli, zabořil oči do země a se zájmem až zvědavým očekával, jak tohle všechno skončí, jako by s tím on sám neměl naprosto nic společného. Na seminaristu Rakitina, jehož Aljoša dobře znal a považoval ho téměř za blízkého, nedokázal ani pohlédnout: co si myslí Rakitin, dobře věděl (ostatně jako jediný v celém klášteře).

„Velice se omlouvám,“ obrátil se k starci Miusov, „že vám třeba taky musím připadat jako účastník tohoto nedůstojného spektáklu. Můj omyl spočívá v tom, že jsem uvěřil, že i takový člověk jako je Fjodor Pavlovič při návštěvě o osoby tak úctyhodné přece jen dokáže nahlédnout, co je jeho povinnost… Neuvědomil jsem si, že nakonec mi nezbude než prosit o prominutí právě za to, že jsem… v jeho společnosti…“

Petr Alexandrovič nedomluvil, úplně ztratil hlavu a bylo znát, že nejradši ze všeho by z místnosti odešel.

„Nečiňte si žádné starosti, moc vás prosím,“ přizvedl se najednou ze svého místa na zesláblé nohy starec, dotkl se Petra Alexandroviče a usadil ho zpět na židli. „Prosím vás, upokojte se… Vás především prosím, abyste i nadále byl mým hostem,“ a s úklonou se znovu posadil na svou pohovku.

„Řekněte, veliký starče, urážím vás nějak tím, že žiju, nebo ne?“ zaječel najednou Fjodor Pavlovič a oběma rukama se chytil za loketní opěrky, jako by se zároveň s odpovědí chystal prudce vyskočit.

„Také vás naléhavě prosím, abyste si nedělal starosti a nikterak se neomezoval,“ oslovil ho vemlouvavě starec. „Nestyďte se a chovejte se tu přirozeně, jako doma. Ale hlavně se nestyďte za sebe, protože právě z toho pak vše povstává.“

„Úplně jako doma? To myslíte doslova? Tak to je velkorysý, opravdu, ale já to s dojatým úžasem přijímám! Víte, požehnaný otče, ale k tý přirozenosti mě moc nevyzývejte, neriskujte…, protože ke svý přirozenosti já radši nedospěju. A varuju vás, že to jen proto, abych vás samotnýho ochránil. Ovšem jinak je všechno ještě v temnotách neznáma, i když některý by už teď rádi nastínili, jakej jsem. To pravím na vaši adresu, Petře Alexandroviči, kdežto vám, má nejsvětější bytosti, říkám toto: Vás zahrnuju nadšením!“ Zpola povstal, vzepjal ruce vzhůru a pronesl: „Budiž blaženo lůno, které tě nosilo, a prsy, jež tě kojily, hlavně ty prsy! Teď jste mě tou vaší poznámkou ‚hlavně se nestyďte za sebe, protože právě z toho pak vše povstává‘, prohlíd skrznaskrz a přečet si celý moje nitro. Protože přesně takhle mi to připadá, když někam přijdu – že jsem podlejší než kdokoli jiný a že mě všichni maj za šaška, tak si řeknu: Dobře, já vám toho šaška předvedu a vašeho mínění se nebojím, protože vy všichni do jednoho jste podlejší než já! Proto jsem kašpar, z čirýho studu, veliký starče, prostě protože se stydím. A vyvádím z podezíravosti. Protože kdybych si, když někam vejdu, byl jistej, že mně všichni budou mít za roztomilýho a moudrýho člověka – panebože, jakej já bych uměl být dobrák! Učiteli!“ sesul se najednou na kolena. „Co mám dělat, abych dospěl k životu věčnýmu?“

I teď se dalo jen těžko soudit, zda žertuje nebo zda opravdu propadl takovému náboženskému vytržení.

Starec k němu pozvedl pohled a s úsměvem pronesl:

„Však vy sám už dávno víte, co je třeba dělat, na to máte rozumu dost a dost: neoddávejte se opilství a škaredé mluvě, nepropadejte chlípnosti a zvláště pak zbožnění peněz, a zavřete své krčmy; kdybyste nemohl zavřít všechny, tak alespoň dvě či tři. Ale především, a to je nejhlavnější, nelžete.“

„To máte na mysli tohoto Dideriota, či co?“

„Ne, o Diderota mi nejde. Hlavně nelžete sám sobě. Ten, kdo lže sám sobě a vlastní lži naslouchá, dospěje až k tomu, že v sobě ani kolem sebe již nerozezná vůbec žádnou pravdu a neváží si tak ani sebe, ani jiných. Když si nikoho neváží, přestává milovat, a aby se bez lásky měl čím pobavit a zaměstnat, oddává se vášním a hrubým slastem, takže ve svých hříších klesá naroveň dobytku, a to vše se děje z nepřetržitého lhaní sobě i jiným. Ten, kdo lže sám sobě, si jako první připadá dotčený. Protože urazit se může někdy být velmi příjemné, nemám pravdu? A přitom ten člověk ví, že mu nikdo neublížil, že on si celou tu křivdu vymyslel celou sám, že si to pro přikrášlení všechno vylhal, že sám vše přehnal, aby vytvořil jistý obraz, aby vystavěl horu ze slov a z komára učinil velblouda – to všechno on sám ví, a přece je první, kdo se urazí, urazí se tak, aby mu to bylo příjemné, aby dosáhl co největší rozkoše a tím pak i skutečného nepřátelství… Takže vstaňte, moc vás prosím, a posaďte se, protože tohle všechno jsou přece jen falešná gesta…“

„Blahoslavený člověče! Dovolte, abych vám políbil ruku,“ přiskočil k němu Fjodor Pavlovič a rychle rty mlaskl do vyzáblého hřbetu starcovy ruky. „Přesně tak to je, urazit se je příjemný. Vy jste to řek tak pěkně, jak jsem to ještě v životě neslyšel. Anoano, já se celej život urážel, abych si to užil, a aby to vypadalo, protože urazit se není jen příjemný, to může být i krásný – na to jste ještě zapomněl, veliký starče, krásný! To si teda musím zapsat. Samozřejmě jsem lhal, celej svůj život, každej den a každou hodinu. A vskutku – já jsem lež a vší lži otec! Ačkoli, otcem lži asi nebudu, protože se mi ty texty často dost popletou, ale třeba syn lži bych být moh, to by mi stačilo. Jedině snad, anděli můj, to s tím Diderotem by snad někdy šlo, ne? Diderot neuškodí, ovšem jiný slova by uškodit mohly. Ach, málem jsem zapomněl, veliký starče – už před třemi lety jsem se tu chtěl zastavit a poptat se, přesně tak – zajet za váma a důkladně se tu poptat a dovědět se… Jenom vás velmi prosím – nedovolte Petru Alexandryči, aby mě přerušoval. A zeptám se na tohle, otče převeliký – Je pravda to, co zvěstujou životy svatých o jednom zázračníkovi, kterýho mučili pro víru, a když mu nakonec usekli hlavu, tak on vstal, hlavu zvedl a přelaskavě tuto celuje dlouho šel a nes ji v rukou – přelaskavě tuto celuje. Je to pravda nebo ne, otcové svatý?“

„To pravda není,“ odpověděl starec.

„A o jakém svatém říkáte, že se to tam píše?“ zeptal se otec knihovník.

„To já sám nevím, o jakým. Nevím a netuším. Asi jsem byl, jak se říká, uvedenej v omyl. Ale slyšel jsem to, a víte, kdo to říkal? Tady Petr Alexandrovič Miusov, co se na mě zrovna hněval pro toho Diderota, právě ten to vykládal.“

„Nic takového jsem vám nikdy neříkal, už proto, že s vámi já přece vůbec nikdy nemluvím.“

„Pravda, přímo mně jste to neříkal, ale vykládal jste to ve společnosti, kde jsem zrovna byl, už je to tak čtyři roky. A zapamatoval jsem si to proto, že těma posměšnýma řečma jste rozkolísal mou víru, Petře Alexandroviči. Vy jste to nevěděl, neměl jste o tom představu, ale já se tehdy domů vrátil s vírou otřesenou, která je od tý doby stále otřesenější a otřesenější. Ano, Petře Alexandroviči, vy jste byl příčinou velkýho pádu! To je jiná, než nějakej Diderot, velectěnej!“

Fjodor Pavlovič se pateticky rozohnil, přestože všem už bylo naprosto jasné, že se opět jen předvádí. Miusova se to však i tak bolestně dotklo.

„Takové nesmysly, vskutku samé nesmysly,“ mumlal si. „Možná jsem opravdu někdy něco takového říkal, ale ne vám! Já sám jsem to vlastně někde slyšel. Ano, v Paříži, od jednoho Francouze – že prý u nás se ze životů svatých čte při bohoslužbách… Byl to velice učený člověk, který se u nás v Rusku zabýval statistikou… a dlouho tu žil. Já sám jsem životy svatých nečetl… a ani je číst nebudu… U oběda se toho napovídá… A my jsme tenkrát obědvali…“

„Tak vida – vy jste tenkrát obědvali, a já ztratil víru!“ popichoval dál Fjodor Pavlovič.

„Ale co mně je do vaší víry?!“ málem vykřikl Miusov, avšak opanoval se a s opovržením pravil: „Vy opravdu zasviníte všechno, čeho se dotknete!“

Starec najednou povstal:

„Odpusťte, pánové, že vás prozatím na pár minut opustím,“ obrátil se ke všem přítomným, „ale čekají na mě ti, kdož sem doputovali dlouho před vámi. A vy přece jen přestaňte lhát,“ otočil se s veselou tváří k Fjodoru Pavlovičovi.

Vykročil z cely ven a Aljoša s dalším novicem se vrhli za ním, aby mu pomohli ze schodů. Aljoša se skoro zalykal a byl rád, že může pryč, ale těšilo ho i to, že se starec neurazil a je veselý. Starec mířil k pavlači, aby požehnal čekajícím. Ve dveřích cely ho však Fjodor Pavlovič na poslední chvíli zastavil:

„Vznešený člověče!“ volal procítěně, „Dovolte mi, aby ještě jednou poceloval vaši ručku! Nene, s vámi se ještě dá mluvit, s vámi se dá žít! Vy si myslíte, že takhle lžu a strojím kašpary pokaždé? Tak vězte, že jsem to celou tu dobu dělal schválně, abych vás vyzkoušel, proto jsem se přetvařoval. Ale ve skutečnosti jsem si vás prohmatával, jestli se s vámi dá být! Zda je vedle vaší pýchy pro mou pokoru místo! A vydávám vám pochvalnej glejt: S vámi se žít dá! Ale teď už mlčím, na zbytek doby umlkám. Posadím se a budu zticha. A můžete mluvit vy, Petře Alexandroviči, teď jste z nás ten nejdůležitější… na těch deset minut…“

III. VĚŘÍCÍ ŽENSKÉ

Dole u nízké dřevěné pavlače, přilepené k vnější straně ohrady, se tentokrát shlukly všechny ženské, mohlo jich být asi dvacet. Bylo jim sděleno, že starec přece jen přijde a ony tu stály v očekávání. Na pavlač vyšly i statkářky Chochlakovovy, které na starce rovněž čekaly, ale v místnosti vyhrazené pro vznešené návštěvnice. Byly dvě – matka a dcera. Paní Chochlakovová, matka, bohatá a vždy vkusně oblečená, byla ještě mladá a velmi pohledná žena, trošku pobledlá, ale s nápadně živýma, téměř černýma očima. Jistě jí nebylo víc než třiatřicet, a přitom ovdověla již před pěti lety. Její čtrnáctiletá dcera měla ochrnuté nohy. Nebohá dívenka nemohla už půl roku chodit a vozili ji v kolečkovém křesle s vysokým opěradlem. Tvářinku měla nádhernou, z choroby mírně pohublou, ale veselou. V jejích temných očích s dlouhými řasami svítilo cosi rozpustilého. Matka se již od jara chystala odvézt ji do zahraničí, ale během léta se práce na jejich panství zpozdily. U nás ve městě žily už týden, ale věnovaly se spíš úředním záležitostem než modlitbám; starce ovšem už jednou navštívily, před třemi dny. Teď přijely zas; i když věděly, že starec už téměř nikoho přijmout nemůže, důrazně naléhaly a ještě jednou prosily o „to štěstí spatřit velkého hojitele“. Matka v očekávání starce seděla na židli vedle dceřina křesla a dva kroky od ní stál mnich, ne odsud, ale z málo známého kláštera kdesi daleko na severu. Ten si také přál získat starcovo požehnání. Když se ale starec ukázal na pavlači, vykročil nejdřív přímo k prostým lidem. Dav se tlačil směrem ke schůdkům spojujícím galerii s loukou. Starec se postavil na horní schod, navlékl si štólu a začal žehnat ženským, které se tísnily kolem něj. Za obě ruce k němu přivlekli jednu posedlou. Sotva starce zahlédla, začala nesmyslně vyvřískávat a škytat a celá se roztřásla jako v porodních bolestech. Starec jí přiložil štólu k hlavě, pronesl krátkou modlitbu a žena okamžitě utichla a zklidnila se. Nevím, jak dnes, ale v mém dětství jsem často měl možnost vidět a slyšet tyhle posedlé po vsích a klášterech. Vodili je na bohoslužby a ony pištěly a štěkaly jako psi na celý chrám, ale jakmile byla přinesena svátost oltářní a posedlé k ní přivedli, záchvaty ihned ustávaly a nemocné se vždy na čas uklidnily. Jako dítě mě to velmi překvapovalo a zaráželo. Od některých statkářů i od svých městských učitelů jsem na své otázky slyšel odpověď, že to všechno je jen přetvářka, aby dotyčné nemusely pracovat, a že se to vždy dá vykořenit patřičnou přísností, načež se na dotvrzení uváděly různé anekdoty. Později jsem se však od odborných lékařů s překvapením dověděl, že v tom není ani stín nějakého podvodu a že je to děsivá ženská choroba, která se vyskytuje převážně u nás na Rusi a svědčí tak o těžkém údělu našich venkovanek. Nemoc, která přichází po těžkém a komplikovaném porodu bez sebemenší lékařské pomoci, jakož i z bezvýchodné tísně, věčného bití atakdále, což některé ženské povahy jednoduše nedokážou překonat. Podivné a okamžité vyléčení ženy, zmítající se v křečích, sotva ji přivedou před svátosti, které mi bylo vysvětlováno jako přetvářka a k tomu navíc kejkle, způsobované málem samotnými „klerikály“, zřejmě probíhalo taky naprosto přirozeně, a ženské, které šílenou přiváděly ke svátostem, ale především dotyčná sama, jako plně platné pravdě věřily tomu, že nečistý duch, který nemocnou opanoval, nikdy nedokáže snášet, když nemocnou přivedou ke svátostem a skloní ji nad ně. Proto také u nervově a samozřejmě psychicky nemocné ženy vždy docházelo (protože docházet muselo) k nevyhnutelnému třesu celého organismu, nachýleného nad svátostí, k třesu, vyvolanému očekáváním stejně nevyhnutelného zázraku, a s plnou vírou v to, že zázrak přijde. A zázrak se odehrál, byť třeba na pouhou minutu. Přestě tak se konal i tentokrát, sotva se starec nemocné dotkl svou štólou.

Mnohé z žen, tísnících se kolem něj, se rozplakaly slzami dojetí a nadšení, vyvolaného kouzlem okamžiku; jiné se mačkaly kupředu, aby se rty dotkly alespoň cípu jeho oděvu, další drmolily jakési lamentace. Žehnal jim všem a s některými se pouštěl do řeči. Posedlou taky dobře znal, přivezli ji sem z blízké vsi, sotva šest verst od kláštera, a vodili ji k němu už dřív.

„Zato ty jsi zdaleka!“ ukázal na jednu ještě vůbec ne starou, ale velmi hubenou a utrápenou ženu, ve tváři nikoli opálenou či snědou, spíš jakoby celou zčernalou. Klečela a na starce zírala nehybným pohledem. V jejích očích jako by vězelo cosi umanutého.

„Zdaleka, báťuško, věru zdaleka, vocuď je to dobrejch tři sta verst. Zdaleka, otče, zdaleka,“ pronesla zpěvavě ta žena, plavně pokyvující hlavou ze strany na stranu, s tváří opřenou do dlaně. Ta její slova zněla jako lamentace. V lidu sídlí tiché, útrpné hoře, které se uzavírá samo do sebe a mlčí. Ale je tu i hoře drásavé, co se jednou v slzách prodere ven a od té chvíle úpí. Což se stává zvláště ženám. Není ovšem o nic lehčí než hoře mlčenlivé. Lamentace je tiší jen tím, že srdce jitří a drásá ještě víc. Takové hoře vlastně žádnou útěchu nepožaduje a živí se pocitem své bezútěšnosti. Lamentace je v tomto případě potřeba ránu nepřetržitě dráždit.

„Ty budeš městská, co?“ pohlížel dál zvědavě na ženu starec.

„Jsme městský otče, městský, na venkově rozený, ale městský, žijeme ve městě. Na tebe jsem se přišla podívat, otče. Malýho synáčka jsem pochovala, tak se musím k Bohu modlit. Už ve třech klášteřích jsem pobyla, a tam mi nakázali: Zaběhni, Nastasjuško, i sem, teda k vám, můj milej, k vám. Tak jsem přišla, včera večer jsem byla na liturgii a dneska jdu k vám.“

„A proč tedy teskníš?“

„Synáčka je mi líto, báťuško, byl ani né tříletej, vo tři měsíce se těch tří nedožil. Tak se teď pro synáčka trápím, otče, moc se trápím. Však už nám zbejval jen tenhle poslední, čtyři jsme je s Nikituškou na svět přivedli, ale nějak nám tu ty díťátka nevydržej, můj milej, prostě nevydržej. Tři první jsem pochovala a ani jich nijak zvlášť neželela, ale co šel do hrobu tenhle poslední, zapomenout na něj nemůžu. Jako by tu přede mnou pořád stál a nikam nevodcházel. Už mi duši v těle spálil. Podívám se na to jeho prádýlko, na košilku nebo na botičky, a hned vyju jako zvíře. Rozložím si všechno, co mi po něm zbylo, kdejakou věcičku, dívám se na to a skučím. A povidám Nikituškovi, jako svýmu muži: Pusť mě, hospodáři, ať se za to dítě řádně pomodlit můžu. Je drožkář, takže chudý nejsme, všechno máme svoje, i koníky i kočár. Jenže k čemu nám teďko ten majetek je? Asi tam beze mě bude celej zanedbanej, ten můj Nikituška, však to tak bylo i dřív: jak na něj nedohlídnu, už je zle. Ale teď už na něj ani nemyslím. Však už je to třetí měsíc, co jsem z domu. Zapomněla jsem, na všechno jsem zapomněla a vzpomínat nechci; a co bych si s ním taky teďko počala? Skončila jsem s ním, se všema jsem skončila. Už bych si ani domu ani majetku nehleděla, a nejspíš bych to ani pořádně neviděla…“

„Poslyš, matko,“ ozval se starec, „jeden dávný velký svatý spatřil v chrámu taky takovou plačící matku jako ty, která se soužila pro své díťátko, jediné, které jí náš Pán dopřál a které si pak povolal: Cožpak nevíš, povídá jí svatý, jak troufalí jsou tito maličcí před trůnem Jeho? Nikdo troufalejší v království nebeském není. Pane, tys nám daroval život, říkají Bohu, a sotva jsme ho spatřili, zase jsi nám ho vzal. A prosí a ptají se tak opovážlivě, že je Pán hned řadí mezi anděly. A proto, říkal ten svatý, se i ty raduj a již neplač, ženo, protože tvé díťátko už dlí v domě Jeho mezi spoustou andělů. Takhle to řekl ten svatý plačící ženě za starodávných časů. Protože to byl velký svatý a nepravdu k ní mluvit nemohl. A věz i ty, matko, že také tvůj maličký stojí před trůnem Božím a raduje se a veselí a k Bohu a k tobě se modlí. Pročež plač dál, ale taky se raduj.“

Žena mu naslouchala celá schoulená, s tváří dál podepřenou dlaní. Pak si zhluboka vzdychla.

„Takhle mě utěšoval i Nikituška, stejnýma slovama, jako teď ty: Jseš nerozumná, povídá mi, co pláčeš, když náš synáček teď nejspíš před naším Pánem stojí a společně s jinýma andělama vyzpěvuje? To mi povídá, ale sám taky pláče, však to vidím, že pláče stejně jako já. Dyť já vím, Nikituško, povídám, kdež by taky jinak byl než u Pánaboha, jenže nejčko tím pádem není tady s námi, tady, co seděl dřív! Aspoň jednou kdybych na něj eště pohlídnout mohla – ani bych k němu nešla, nemluvila na něj, jen bych se v koutku přikrčila, jen abych ho eště jednou na minutku uviděla, a poslechla si, jak si hraje na dvoře, a pak přijde a hláskem křikne: Mamko, kde jsi? Jen abych eště jednou uslyšela, jak těma svýma nožičkama po světnici zadusá, třeba jen jednou jedinkrát, těma svýma nožkama, dup-dup-dup, však si vzpomínám, jak se často ke mně rozeběh, moc často, jak na mě křičí a směje se, jen abych ty jeho nožky zaslechla, zaslechla je a poznala! Jenže von už není, báťuško, není, a já už ho nikdy neuslyším! Tohle to je jeho pásek, ale von sám není a já ho nikdy víc neuvidím a neuslyším!“

Ze záňadří vytáhla úzký vyšívaný pásek svého chlapečka a teprve teď na něj pohlédla, pak se celá roztřásla vzlyky, prsty si zakryla oči a slzy, které z nich najednou vyhrkly hojným proudem.

„Tak tohle,“ pronesl starec, „je biblická Ráchel, bezútěšně plačící pro své děti, protože děti ty už nejsou – a takový úděl je vám matkám na této Zemi předurčen. Neutěšuj se, protože utěšit se nemáš, neutěšuj se a plač, jen pokaždé, když pláčeš, vždy si znovu připomeň, že tvůj synáček je jediný z andělů Božích, co se odtud na tebe dívá a vidí tě a ze slzí tvých se raduje a Pánu našemu je ukazuje. Ještě ti mnoho z toho velikého mateřského pláče zbývá, ale ten se ti nakonec promění v tichou radost, a tvé hořké slzy se ti stanou jen slzami tichého dojetí a srdce očištění, co před hříchy zachraňuje. A za tvého chlapečka panychidu odsloužím – jakpak se jmenoval?“

„Alexej, báťuško.“

„Jak milé jméno. Takže na Alexia, člověka božího?“

„Božího, báťuško, božího. Na Alexia, člověka božího.“

„To byl velký svatý! Pomodlím se, matko, pomodlím, a zármutku tvého v modlitbě vzpomenu, a manželovi tvému hodně zdraví požehnám. Ale opustit ho by pro tebe byl hřích. Běž za mužem a ochraňuj ho. Protože jinak to tvůj chlapeček odtud uvidí a rozpláče se pro vás. Tak proč bys měla rušit jeho blaženost? Vždyť žije, on žije, protože navěky živa jest jeho duše, a on přece jen v domě, i když neviděn, dlí vedle vás. A jak pak může přijíti do domu vašeho, když ty říkáš, že ten dům nenávidíš? Ke komu přijde, když vás, otce a matku, pospolu nenajde? Běž za mužem, matko, ještě tento den se navrať ke svému muži.“

„Půjdu, půjdu, můj milej, půjdu přesně tak, jak řikáš. Až do srdce jsi mě zasáh. Nikituško, ty můj Nikituško, jeslipak na mě čekáš, chlapče zlatej?!“ začala znovu lamentovat ženská, jenže to už se starec věnoval jakési prastaré babce, která nebyla v poutnickém, ale v městském oděvu. Na očích jí bylo vidět, že přišla v nějaké zcela určité záležitosti, s níž se chce Zosimovi svěřit. Představila se jako poddůstojnická vdova a řekla, že žije docela blízko, přímo u nás v městečku. Její synáček Vasjenka sloužil kdesi na velitelství, jenže pak odjel na Sibiř, do Irkutska. Poslal odtud dva dopisy, ale teď je to už rok, co vůbec nepíše. Už se na něj chtěla poptat, ale popravdě řečeno ani neví, kde se ptát.

„Onehdy mi ale povidá Stěpanida Iljinična Bedrjaginová, to je jedna bohatá kupcová: Prej Prochorovno, běž do chrámu, nech tam za synáčka sloužit panychidu a sama se za jeho duši taky pomodli. A prej že když to udělám, tak se ta jeho duše rozteskní a von mi napíše. Takhle prej že to je, řikala mi Stěpanida Iljinična, a prej už je to mockrát vyzkoušený. Jedině že já dost pochybuju… Takže je to pravda nebo né, světlo naše, a bude to takhle správně?“

„Na něco takového ani pomyslet nesmíš. A je hanba se na to jen ptát. Copak to jde, aby se za živou duši sloužila panychida, a ještě aby se o to postarala rodná matka? To je velký hřích, skoro čarodějnictví, a odpuštěno ti může být jen pro nevědomost. Raději se za jeho zdraví pomodli ke královně nebeské, k naší zastánkyni a pomocnici, a také za to, aby ti to tvé nepěkné pomyšlení prominula. A řeknu ti ještě něco, Prochorovno: Buď se ti už brzy sám vrátí, ten tvůj synek, anebo ti docela jistě napíše. Tak se to stane. A teď jdi a buď klidná. Tvůj synek žije, to ti povídám.“

„A ty náš milovanej, pánbu tě odměň, dobrodinče náš, kerej se za nás všechny i za hříchy naše modlíš…“

Jenže to si starec už v davu povšiml dvou planoucích očí zmořené, na pohled souchotinářské, i když ještě mladé rolnice. Hleděla na něj mlčky a pohled o cosi prosil, ale jako by se bála k němu přiblížit.

„Copak mi přinášíš ty, přemilená?“

„Pomoz mý duši, milej otče,“ pronesla tiše a beze spěchu, klesla na kolena a poklonila se mu až k nohám.

„Zhřešila jsem, otče můj, a svýho hříchu se děsím.“

Starec se posadil na dolní schod a žena se k němu, stále vkleče, přiblížila.

„Jsem vdova, už třetí rok,“ spustila pološeptem a celá se chvěla. „V manželství to bylo těžký, moc těžký, byl starej a hrozně mě bil. Když pak onemocněl a ležel jako lazar, tak na něj koukám a říkám si: A co když se zase uzdraví a vstane, co bude pak? A přesně tenkrát mě ta věc napadla…“

„Počkej,“ přerušil ji starec a uchem se přiblížil až k jejím rtům. Žena dál cosi šeptala, ale rozumět už tomu nebylo. Ostatně velmi rychle byla u konce.

„Třetí rok?“ přeptal se starec.

„Jo, třetí rok. Nejdřív mě nic nenapadlo, ale teď jsem se roznemohla a popadla mě tíseň…“

„Jsi zdaleka?“

„Vocuď je to pět set verst.“

„U zpovědi užs to řekla?“

„Řekla, už dvakrát jsem to pověděla.“

„Ke svatému přijímání tě pustili?“

„Pustili. Jenže já se bojím, umřít se bojím.“

„Ničeho se neboj, nikdy se neboj, a neteskni. Hlavně aby pokání v tobě neochabovalo – pak ti Bůh všechno odpustí. Na celé zemi přece není žádný hřích, a ani být nemůže, který by Pán tvorovi vskutku se kajícímu neodpustil. A člověk nakonec nemůže spáchat hřích tak velký, že by nekonečnou Boží lásku zcela vyčerpal. Nebo snad známe takový hřích, že by převýšil i Boží lásku? Starej se jen o pokání, o nepřetržité pokání, a strach zcela odežeň. Věř, že Bůh tě miluje tak, že si na to ani pomyslet netroufáš, a miluje tě i s hříchem tvým a ve hříchu tvém. Však se již odedávna praví, že jeden kajícník je nebi milejší než deset spravedlivých. Pročež jdi a neboj se. Nebožtíkovi ve svém srdci odpusť vše, čím ti ublížil, a opravdově se s ním usmiř. Kdo se kaje, ten miluje. A budeš-li milovat, už jsi bytost Boží. Láska vše vykoupí a vše zachrání. Když jsem se já, člověk stejně hříšný jako ty, nad tvým osudem dojal a politoval tě, tak Bůh to učiní tím spíš. Láska je poklad tak nesmírný, že si za ni můžeš koupit celý svět, a vykoupit nejen hříchy své, ale i cizí. Jen běž a neboj se.“

Třikrát ji přežehnal křížem, sejmul si svatý obrázek a pověsil ho kolem krku jí. Mlčky se mu poklonila až k zemi. Starec se ze schůdku přizvedl a vesele se zadíval na statnou mladici s kojenečkem v náruči.

„Já jsem z Vyšehoří, pane.“

„Ale to ses k nám s tím dítětem mořila celých šest verst! Co bys potřebovala?“

„Na tebe jsem se přišla podívat. Už jsem tu u tebe byla, nebo jsi snad zapomněl? To si moc nepamatuješ, když jsi mě z hlavy pustil. Slyšela jsem u nás, že jsi churavej, tak jsem si řekla, že tě navštívím. A tak tě vidím, ale jakejpak ty jsi churavej? Ty tu budeš ještě dobře dvacet let, to mi teda věř! Však se za tebe modlí kdekdo, tak co bys churavěl?“

„Děkuji ti za všechno, má milá.“

„Jednou malou prosbičku bych ale k tobě přece jen měla. Tady je šedesát kopějek, a ty je dej nějaký, co je eště chudší než já. Když už sem jdu, tak mě napadlo, že tu almužnu někomu dám přes tebe, ty sám nejlíp víš, kdo je nejpotřebnější.“

„Děkuji ti, dobrá ženo, moc ti děkuji. To rozhodně vyplním. To, co držíš v náruči, je holčička?“

„Holčička, světlo naše, Lizaveta.“

„Kéž Pán požehná vám oběma – i tobě, i tomu díťátku Lizavetě. Rozveselilas mé srdce, milá matko. A teď sbohem, mí milí, sbohem, drazí a přelaskaví.“

Všem požehnal a hluboko se jim poklonil.

IV. MALOVĚRNÁ DÁMA

Paní statkářka, která sem také přijela, přihlížela celé scéně starcovy rozmluvy s prostými lidmi i tomu, jak všem žehná, ronila tiché slzy a otírala si je kapesníčkem. Byla to citlivá dáma ze společnosti a se sklony v mnoha ohledech upřímně dobrotivými. Když starec konečně dospěl až k ní, vítala ho nadšeně.

„Tolik, tolik už jsem toho zažila, ale při podívané na ten dojemný výjev…,“ nedokázala vzrušením ani domluvit. „Ó, jak jim rozumím, jak chápu, že vás lid miluje, já sama také lid miluji, chci ho milovat, a jak taky nemilovat lid, náš nádherný a ve své velikosti prostomyslný ruský lid!“

„Jak se daří vaší dceři? Opět si přejete promluvit se mnou?“

„Ó ano, prosila jsem velmi naléhavě, zapřísahala jsem vás a byla ochotna klečet pod vašimi okny třeba tři dny, dokud byste mě nepřijal. Přijely jsme k vám, velký léčiteli, abychom vám vyslovily veškerý svůj nadšený vděk. Vždyť vy jste mou Lise vyhojil, naprosto jste ji uzdravil – a čím? Jen a jedině tím, že jste se za ni ve čtvrtek pomodlil a vložil na ni své ruce. Spěchaly jsme ty vaše ruce zulíbat, vylít vám všechny své pocity a svou pokornou úctu.“

„Jaképak vyléčil? Vždyť dál bezvládně sedí v křesle!“

„Jenže noční záchvaty zimnice zcela vymizely, celé dva dny nic, už od čtvrtka,“ vyhrkla kvapně dáma. „Ba co víc, nohy jí rozhodně zesílily. Dnes ráno vstala úplně zdravá, spala celou noc, jen se podívejte na ten ruměnec, na ty její zářící oči! Předtím pořád plakala, kdežto teď se směje, a je veselá a radostná. Dnes umanutě naléhala, aby se mohla postavit na nohy, a pak celou minutu stála bez cizí pomoci. Chce se se mnou vsadit, že do čtrnácti dnů bude tančit čtverylku. Pozvala jsem si k nám zdejšího doktora Gercenštubeho, ale ten jen krčí rameny: Já žasnu, já tomu nerozumím. A vy byste snad chtěl, abychom vás nerušily? Jak bychom vůbec mohly sem nepřichvátat a nepoděkovat vám? Děkuj, Lise, no tak děkuj!“

Roztomilá a rozesmátá Lisina tvář na okamžik zvážněla, dívka se z křesla přizvedla, jak jen to šlo, pohlédla na starce, sepjala před ním ručky, jenže pak to nevydržela a najednou se rozesmála…

„To se směju na něj, támhle na toho!“ ukázala na Aljošu s dětskou dotčeností, že se kvůli němu neudržela a dala se do smíchu. Kdyby na Aljošu, stojícího krok za starcem, v tu chvíli někdo pohlédl, zjistil by, jak celá jeho tvář vmžiku sytě zrudla. Jeho oči blýskly a sjely pohledem dolů.

„Má pro vás nějaký vzkaz, Alexeji Fjodoroviči… Jakpak to vypadá s vaším zdravím?“ pokračovala matinka, která se náhle otočila k Aljošovi a podala mu svou dlaň, navlečenou v rukavičce. Starec se ohlédl a najednou se utkvěle zadíval na Aljošu. Ten se přiblížil k Lise s podivným polekaným šklebem a podal ruku i jí. Lise se zatvářila upjatě.

„Katěrina Ivanovna vám po mně posílá toto,“ řekla a podala mu malý dopis. „Obzvlášť vás prosí, abyste za ní zašel. Ale co nejdřív, co nejdřív, abyste ji zase nešálil a rozhodně přišel.“

„Ona mě prosím, abych k ní přišel? Já, a k ní? Ale proč?“ zahuhlal s netajeným údivem Aljoša. Jeho tvář byla náhle celá ustaraná.

„Ach, to všechno je kvůli Dmitriji Fjodorovičovi a… a všem těm událostem z poslední doby,“ vysvětlila zběžně matinka. „Katěrina Ivanovna dospěla k jednomu řešení… Ale právě z tohoto důvodu se s vámi nutně potřebuje vidět… Proč? To samozřejmě nemohu vědět, ale prosila, aby to bylo co nejdřív. Což vy uděláte, jsem si jista, že to uděláte, protože vám to káže vaše křesťanská povinnost…“

„Ale vždyť jsem ji viděl jednou jedinkrát,“ žasl dál Aljoša.

„Ó, to je tak vznešená, tak neuchopitelná bytost…! Už jen tím svým utrpením… Jen si uvědomte, co musela přetrpět a čím trpí ještě dnes, co ni čeká… To je přece tak příšerné, opravdu příšerné!“

„Dobře, tak já přijdu,“ rozhodl se Aljoša, když očima prolétl kratičký záhadný vzkaz, v němž kromě naléhavé prosby, aby za ní přišel, nebylo pražádné další vysvětlení.

„Ach, ale to z vaší strany bude milé, a zároveň velkolepé,“ nadchla se pro celou věc náhle Lise. „A to mamince tvrdím: Kdepak, ten nepůjde, potřebuje se spasit sám. Jaký vy jste, jak báječný! Já si ostatně vždycky myslela, že jste báječný, proto je mi teď tak příjemné vám to teď říct!“

„Lise!“ zvolala na ni varovně matka, ale vzápětí se sama taky usmála. „Na nás jste taky nějak pozapomněl. Alexeji Fjodoroviči, vůbec se vám do našeho domu nechce. A Lise mi přitom už dvakrát říkala, že dobře je jí jedině s vámi.“ Aljoša odtrhl pohled od země, znovu prudce zrudl a znovu se náhle usmál, aniž sám tušil proč. Starec už mu ostatně nevěnoval pozornost. Dal se do řeči s potulným mnichem, který, jak už jsme říkali, čekal vedle Lisina křesla na slyšení. Zřejmě to byl jeden z nejníže postavených mnichů, který měl jen hodně skromný titul a jednoduchý, ale nezdolný pohled na svět, ovšem každopádně věřil, a to po svém a neodvolatelně. Vysvětlil, že je odkudsi z dálného severu, z Obdorska, od svatého Silvestra, tedy z velmi chudého kláštera, kde přebývalo jen devět mnichů. Starec mu požehnal a vybídl ho, aby přišel za ním do cely, kdykoli se mu to bude hodit.

„Jak si na takovéhle věci vůbec troufnete?“ zeptal se najednou mnich a gestem slavnostně významným ukázal na Lise. Na mysli měl samozřejmě její „uzdravení“.

„Mluvit o něčem takovém je ještě příliš brzy. Úleva ještě není naprostá a vyléčení mohlo mít i jiné důvody. Jestli se však opravdu něco stalo, tak v tom netkví žádná vnější síla, ale jen vůle Boží. Vše je od Boha. Navštivte mě, otče,“ dodal ještě, „protože úplně pokaždé to zase možné není; jsem churav a vím, že mé dny jsou sečteny.“

„To ne, vás nám Bůh přece nemůže odejmout, vy budete žít ještě dlouho, velmi dlouho!“ zvolala přesvědčeně matinka. „Vám nic není! Vypadáte tak zdravý, veselý a šťastný…“

„Dnes opravdu cítím neobyčejnou úlevu, ale to bude jen okamžik. Své nemoci už rozumím naprosto dokonale. A pokud vám připadám nadmíru veselý, říkám vám, že jste mě nikdy a ničím nemohla potěšit víc než touto poznámkou. Protože lidé byli stvořeni ku štěstí, a kdo je vskutku šťastný má právo sám sobě říct: Naplnil jsem úkol Boží na této zemi. Všichni spravedliví, všichni svatí i všichni mučedníci – ti všichni byli šťastní.“

„Ó, jak smělá a vznešená slova jste pronesl,“ zvolala matinka. „Vy když promluvíte, jako by mě něco proklálo. Jenže jak je to s tím štěstím, kde je? Kdo o sobě může říct, že je šťasten? Pokud budete tak laskav a svolíte, abychom se s vámi dnes viděly ještě jednou, tak si prosím poslechněte všechno, co jsem vám naposledy nedopověděla, protože jsem se neopovážila – všechno, co mě tak dlouho tolik a tolik trápí! Já opravdu trpím, promiňte mi to, ale trpím…“ A v bezděčném horoucím gestu k němu náhle vztáhla ruce.

„Co vás trápí především?“

„Mě trápí… nevíra…“

„Nevíra v Boha?“

„To ne, na něco takového bych se neopovážila ani pomyslet, ale náš příští život – to je přece taková záhada! A nikdo, vůbec nikdo za něj nenese odpovědnost! Vyslechněte mě, velký hojiteli a znalče lidské duše; já samozřejmě nemohu doufat, že byste mi uvěřil úplně, ale těmi nejvážněji míněnými slovy vás ujišťuji, že nemluvím z lehkomyslnosti a že představa příštího záhrobního života mě vzrušuje tak, až mě trýzní, až mě leká a děsí… A já nevím, na koho se obrátit, za celý život jsem se k tomu ještě neodhodlala… Proto jsem se teď opovážila obrátit se na Vás. Ach Bože, co si asi teď o mně pomyslíte!“ spráskla rukama.

„S tím, co si myslím, si nedělejte starost,“ odpověděl starec. „V upřímnost vašich útrap naprosto věřím.“

„Jak jsem vám vděčná! Vidíte? Teď zavírám oči a myslím si: Odkud se to bere, když tomu všichni věří? A najednou vás někdo začne ujišťovat, že tohle vše zpočátku vzniklo ze strachu před děsivými přírodními jevy, a že to všechno ve skutečnosti neexistuje. Tak dobře, napadlo mě, celý život jsem věřila, že zemřu a kolem nebude nic, jen lopuch na hrobě vyroste, jak jsem si přečetla u jednoho spisovatele. To je hrůza! Ale jak si vrátit víru, jak to udělat? Já věřila jen jako úplně malé dítě, čistě mechanicky, aniž bych o něčem přemýšlela… Jenže jak to dokázat – to proto jsem se přišla zhroutit k vašim nohám a prosit vás o pomoc. Protože když nevyužiji této příležitosti, už mi nikdo neodpoví. Jak to dokázat, jak samu sebe přesvědčit? Ach, běda mi! Stojím tu a kolem sebe vidím, že všem je všechno jedno, či spíš skoro všem, s takovými věcmi si dnes nikdo hlavu neláme a sama to snášet nedokážu. Je to vražedné, opravdu vražedné!“

„Vražedné to je, o tom není pochyb. Dokázat se tady ale nic nedá, jedině sebe sama přesvědčit, a to možné je.“

„Ale jak? Čím?“

„Zkušeností činorodé lásky. Pokuste se své bližní milovat činorodě a neúnavně. A čím víc se vám povede v této lásce, tím zásadněji se budete přesvědčovat jak o bytí Boha, tak o nesmrtelnosti vaší vlastní duše. A až se ve své lásce k bližnímu doberete naprostého sebeobětování, tak nadobro uvěříte, a do vaší duše už nedokáže proniknout jediná pochyba. Tak to je, protože je to vyzkoušeno.“

„Činorodá láska? Ale to je zase jen otázka, a jaká, jaká otázka! Víte, já lidstvo miluji tak, že někdy, věřte mi nebo ne, sním o tom, že bych opustila všechno, co mám, opustila bych Lise a dala se k milosrdným sestrám. Zavírám oči, přemýšlím a sním a v takových okamžicích v sobě zakouším nezdolnou sílu. Tady by mě nepoděsily žádné rány a žádné hnisající vředy. Převazovala bych je a čistila vlastníma rukama, vysedávala bych u těch trpících a byla bych ochotna jejich rány a vředy líbat…“

„Dobré je už to, že vaše mysl baží právě po tomhle, a ne po něčem jiném. Budete vidět, že se nakonec doopravdy, a třeba mimoděk, pustíte do nějakého skutečně užitečného díla.“

„Jistě, ale jak dlouho bych takový život vydržela?“ vášnivě a málem umanutě pokračovala dáma. „To je ta nejpodstatnější otázka! Otázka z nejtrýznivějších. Mhouřím oči a sama sebe se ptám: Jak dlouho bys na téhle cestě vydržela? A co když ti nemocný, jehož rány omýváš, neodpoví hned vděkem a naopak tě začne trápit vrtochy, tvé přelaskavé služby si nepovšimne a nebude si jí vážit, začne na tebe křičet, hrubě se dožadovat anebo si dokonce stěžovat nějaké vrchnosti (což se v případě lidí hodně trpících stává často) – co pak? Přestojí to tvá láska nebo ne? A představte si, že jsem si to pro sebe s velkými vnitřními otřesy vyřešila: je-li tu něco, co by snad mohlo mou, jak vy říkáte, činorodou lásku zchladit, tak je to jedině nevděk. Jedním slovem jsem pracovnice za mzdu, a tu mzdu požaduji hned – tedy chválu a splácení lásky láskou. Jinak nejsem schopna milovat nikoho!“

Propadla záchvatu vrcholně upřímného sebetrýznění, a když skončila, pohlédla na starce s rozhodností až vyzývavou.

„Přesně totéž mi, ostatně je to už dávno, skoro slovo od slova, líčil jeden doktor,“ poznamenal starec. „Byl to starší muž, nepochybně velmi moudrý. Promlouval stejně otevřeně jako vy, ač tak trochu v žertu, ovšem ve smutném žertu. Víte, říkal mi, já lidstvo miluji, ale vlastně se pro to sám sobě divím. Čím víc miluji lidstvo jako takové, tím méně mám rád jednotlivé lidi, tedy každého zvlášť jakožto jednotlivou osobu. Ve svých snech jsem nejednou dospěl až k vášnivé představě služby lidstvu a možná bych za lidi opravdu byl ochoten jít až na kříž, kdyby toho najednou bylo zapotřebí, jenže zároveň platí i to, že nejsem schopen strávit s někým dva dny v jedné místnosti, což mám ověřeno. Jakmile se kdokoli octne v mé bezprostřední blízkosti, okamžitě mi začne utlačovat sebevědomí a omezovat mou svobodu. I toho nejlepšího člověka na světě dokážu za jediný den nenávidět: jednoho za to, že dlouho vysedává u oběda, jiného za to, že má rýmu a nepřetržitě smrká. Jakmile se mě nějaký člověk třeba jen dotkne, stávám se nepřítelem všech. Zato se to vždy dělo tak, že čím víc jsem nenáviděl lidi jako jedince, tím vřelejší začínala být má láska k celému lidstvu.“

„Ale co se s tím dá dělat? Co si má člověk v takovém případě počít? Vždyť to je k uzoufání!“

„Ne, protože stačí už to, že se tím soužíte. Dělejte, co můžete, a vše se vám přičte k dobru. Přitom už jste učinila opravdu hodně, jelikož si sama sebe hluboce a upřímně uvědomujete! Pokud jste teď se mnou rozmlouvala tak otevřeně jen proto, abyste se, jak se právě stalo, dočkala pochvaly za svou pravdomluvnost, tak samozřejmě k žádným skutkům činorodé lásky nedospějete; všechno zůstane jen ve vašich snech a celý váš život se mihne jako vidina. Tím pádem zapomenete i na život příští a sama sebe nakonec nějak uchlácholíte.“

„Vy mě ničíte! Teprve teď, v okamžiku, kdy jste mluvil, jsem pochopila, že jsem opravdu čekala jen na to, jak pochválíte mou upřímnost – když jsem vám líčila, že nevděk nesnesu. Vy jste mi ale napověděl, kdo jsem, vy jste pochopil mou podstatu a vysvětlil jste mi ji!“

„Mluvíte vážně? Po takovémto vašem přiznání věřím, že jste upřímná a dobrého srdce. A i kdybyste ke štěstí nedospěla, vždy si pamatujte, že jste na správné cestě, a snažte se ji neopustit. Především se vyhýbejte lži, jakékoli lži, zejména pak nelžete sobě samé. Pozorujte svou lež, zkoumejte ji každou hodinou a každou minutou. Vyhýbejte se i přezíravosti, a to jak vůči jiným, tak vůči sobě: když se vám něco ve vlastním nitru jeví jako ohavnost, očišťujete se už tím, že jste si toho povšimla. Strachu se taky vyvarujte, i když strach je vždy jen plodem lži. Při směřování k lásce se nikdy neděste vlastní malomyslnosti, a moc se na té cestě nelekejte ani špatných skutků, jichž se přitom dopouštíte. Je mi líto, že vám nemohu sdělit nic potěšitelnějšího, protože činorodá láska je ve srovnání s tou snivou krutá, ba děsivá. Láska snivá žízní po skutku okamžitém, ihned naplnitelném, který lze stavět na odiv. Pak se opravdu můžeme dočkat toho, že někdo dá i život, jen aby to netrvalo dlouho, aby se to uskutečnilo co nejdřív, jako na jevišti, a aby se na nás všichni dívali a chválili nás. To činorodá láska předpokládá práci a výdrž, takže pro leckoho je to celá věda. Já vám ale předpovídám, že dokonce i v okamžiku, kdy budete s hrůzou přihlížet tomu, že přes veškeré své úsilí jste se k cíli nejen nepřiblížila, ale možná se mu naopak vzdalujete – přesně v tom okamžiku, a to vám předpovídám, najednou cíle dosáhnete a jasně si uvědomíte zázračnou sílu našeho Pána, který vás po celou tu dobu miloval a skrytě vedl vaše kroky. Odpusťte, ale dál tu s vámi být nemohu, čekají na mě. Na shledanou.“

Dáma plakala.

„Lise, Lise! Požehnejte jí, prosím, no tak požehnejte jí!“ Až sebou najednou celá trhla.

„Na tu se s láskou musí opatrně. Však jsem si všiml, jak celou tu dobu rošťačila,“ poznamenal pobaveně starec. „Proč pak jste se celou tu dobu pošklebovala Alexejovi?“

Lise si opravdu celou tu dobu jen tropila posměch. Už dávno, hned napoprvé si povšimla, jak se jí Aljoša stydí a snaží se na ni nedívat, což ji neuvěřitelně bavilo. Utkvěle čekala na jeho pohled a neustále se ho snažila zachytit. Aljoša nedokázal těm utkvěle upřeným očím odolávat, a co chvíli bezděčně, pod tlakem nepřekonatelné síly na ni pohlížel sám, na což mu ona bez meškání přímo do tváře vmetla vítězoslavný úsměšek. Aljoša ztrácel rovnováhu a zlobil se na sebe ještě víc. Nakonec se od ní odvrátil docela a ukryl se za záda starcova. Po několika minutách ho ovšem táž nezdolná síla donutila, aby se otočil, ve snaze zjistit, zda se na něj dívá či ne, a uviděl, že Lise ze svého křesla skoro visí do strany a vytrvale vyhlíží, kdy se ukáže; jakmile jeho pohled zachytila, rozesmála se tak, že to už ani starec nevydržel:

„Proč ho tak pronásledujete, vy rozpusto?“

Lise najednou zcela nečekaně zrudla, blýskla očkama, její tvář byla najednou smrtelně vážná a dívka s vášnivou a obžalobnou rozhořčeností rychle a nervně vychrlila:

„Tak proč na všechno zapomněl? Když jsem byla maličká, nosil mě v náručí. Víte vy vůbec, že k nám chodil a učil mě číst? A když se se mnou před dvěma lety loučil, tak sliboval, že na mě nikdy nezapomene, že jsme přátelé navěky, navždy, navždy! A teď se mě bojí – copak ho chci sníst?! Proč ke mně nechce ani přistoupit a neprohodí se mnou jediné slovo? Proč k nám nechce přijít? Že byste ho nepouštěl? Však my víme, že jinak si chodí, kam chce. Já ho nemůžu pozvat jako první, to by se neslušelo, jako první si má vzpomenout on, pokud to všechno nezapomněl. Jenže to ne, on se potřebuje spasit… Proč jste na něj navlékl tohle dlouhé roucho…? Náhodou se rozběhne – a upadne…“

Najednou už to ale zase nevydržela, zakryla si rukou tvář a skoro šíleně a nezadržitelně se rozesmála svým táhlým, nervním, zmítavým a neslyšným smíchem. Starec ji s úsměvem vyslechl a něžně jí požehnal; když mu začala líbat ruku, najednou si ji přitiskla k očím a rozplakala se:

„Nezlobte se na mě, na husu hloupou… A Aljoša má možná tisíckrát pravdu, když k takový hloupý a směšný holce nechce jít.“

„Rozhodně ho k vám pošlu,“ ujistil ji starec.

V. STANIŽ SE, STANIŽ SE!

Starec z cely odešel asi na pětadvacet minut. Bylo už po půl jedné a Dmitrij Fjodorovič, kvůli kterému se tu všichni shromáždili, stále nejel a nejel. Nakonec na něj všichni skoro zapomněli, a když starec do cely vstoupil znovu, zastihl své hosty, jak se mezi sebou navzájem živě a nenuceně baví. Rozmlouvali spolu především Ivan Fjodorovič a oba mniši. Do řeči, a to podle všeho velmi plamenně, vstupoval i Miusov, ale tomu se patrně opět nedařilo; zůstával v pozadí a často ho ani neuznali za hodna odpovědi, takže tato nová okolnost jeho sílící podráždění jen dále prohlubovala. Faktem bylo, že co se znalostí týče, popichovali se s Ivanem Fjodorovičem už dlouho, a jistou jeho přezíravost vůči své osobě nedokázal klidně snášet: Přinejmenším doposud jsem byl na výši ve všem, co je v Evropě pokrokového, ale tahle nová generace nás jednoduše ignoruje, přemítal v duchu. Fjodor Pavlovič, který se předtím zařekl, že si sedne na židli a bude mlčet, byl skutečně nějaký čas úplně zticha, ale s potutelným úsměškem sledoval svého souseda Petra Alexandroviče a bylo znát, že jeho popuzenost ho vyloženě těší. Už dávno se chystal mu ledacos oplatit a teď si nechtěl nechat uniknout příležitost. Nakonec to nevydržel, naklonil se k rameni svého souseda a polohlasem ho poškádlil ještě jednou:

„Pročpak jste před chvilkou neodešel, po tom ‚přelaskavě tuto celuje‘, a zůstal jste v tak nepatřičný společnosti? Přece proto, že se cítíte uraženej a poníženej a chcete se revanšovat. Teď už neodejdete, dokud se tu nepředvedete a nevrátíte jim to.“

„Už zase s tím začínáte? Já naopak hned teď odejdu!“

„Ale kdepak, vy půjdete poslední, úplně poslední!“ píchl si ještě jednou Fjodor Pavlovič. Bylo to téměř přesně v okamžiku, kdy se starec vrátil.

Spor na chvilku utichl, ale starec, který se posadil na své původní místo, si všechny přívětivě prohlédl a jako by je tím vybídl, ať klidně pokračují. Aljoša, který znal každičký výraz jeho tváře, jasně viděl, že je zoufale unavený a že se musí velmi přemáhat. V poslední době ho nemoc tak vysilovala, že upadal do mdlob. A skoro táž předmdlobná bledost se jeho tváří šířila i teď; rty mu úplně zbělaly. Tohle shromáždění však viditelně rozpustit nechtěl a zdálo se, že sleduje jakýsi vlastní cíl – ale jaký? Aljoša ho upřeně sledoval.

„Přemítáme teď o jejich nejzajímavějším článku,“ pronesl knihovník, otec Josif, který se otočil ke starci a ukázal na Ivana Fjodoroviče. „Přinášejí mnoho nových myšlenek, ale zdá se, že je to hůl o dvou koncích. Pokud jde o otázku církevně veřejného soudu a oblasti, v níž může být uplatněn, v té novinové stati odpovídají jedné duchovní osobě, jež k otázce této sepsala celou knihu…“

„Váš článek jsem želbohu nečetl, ale slyšel jsem o něm,“ odpověděl starec, upírající zpytavý jasný pohled na Ivana Fjodoroviče.

„Trvají na jedné mimořádně zajímavé představě,“ pokračoval otec knihovník, „a v otázce církevně veřejného soudu patrně naprosto odmítají oddělení církve od státu.“

„To je opravdu pozoruhodné, ale jak si to představujete dopodrobna?“ zeptal se starec Ivana Fjodoroviče.

Ten mu nakonec odpověděl, ne ovšem se zdůrazňovaně povýšenou zdvořilostí, jak se ještě před okamžikem obával Aljoša, nýbrž skromně a zdrženlivě, nanejvýš ohleduplně a bez jakýchkoli postranních úmyslů.

„Vycházím z představy, že mísení pojmů, tedy podstaty samostatně chápané církve a státu, bude samozřejmě věčné, přestože je nemyslitelné, a že nikdy nebude možné v něm dospět nejen do normálního, ale ani do elementárně smírného stavu, protože základem celé této konstrukce je lež. Kompromis mezi státem a církví v takových otázkách, jako je kupříkladu soud, je dle mého přesvědčení v dokonalé a čisté podobě nemožný. Duchovní podoba, s níž jsem se ocitl ve sváru, tvrdí, že církvi ve státu patří přesné a jasně určené místo. Já jsem namítl, že církev v sobě naopak musí obsáhnout celý stát, a ne v něm zaujímat jen jeden určitý kout, a že pokud to teď prozatím není možné, pak se to z podstaty věci nepochybně musí stát přímočarým a nejdůležitějším cílem celého dalšího rozvoje křesťanské společnosti.“

„Naprosto správně!“ nervně, ale pevně odsouhlasil učený a doposud mlčenlivý otec Paisij.

„Ale to je přece čirý ultramontanismus!“ vykřikl Miusov a netrpělivě přehodil nohu přes nohu.

„Jenže my tu žádné hory nemáme!“ odpověděl mu otec Josif, pak se obrátil zpátky ke starci a pokračoval: „Oni v tom článku mimochodem odpovídají na následující základní a podstatné předpoklady svého odpůrce, což je, a to si prosím povšimněte, duchovní osoba. Za prvé: Ani jedna veřejná pospolitost by si neměla, ba nesmí si přisvojovat moc a nakládat s občanskými a politickými právy svých členů. Za druhé: Trestní a občansko-soudní moc nemá patřit církvi a je neslučitelná s její podstatou jakožto díla Božího, i jakožto svazku lidí, spojivších se pro náboženské cíle. A konečně za třetí: Církev je království, jež není z tohoto světa.“

„Ale to je slovíčkaření, pro osobu duchovní nepatřičné!“ nevydržel to opět otec Paisij a vstoupil do debaty. „Tu knihu, co vyvolala vaše námitky, jsem četl,“ obrátil se k Ivanu Fjodorovičovi, „a autorova slova, že církev je království, které není z tohoto světa, mě překvapila. Když není z tohoto světa, pak by na zemi nemohlo být vůbec. Ve svatém evangeliu je slov ‚není z tohoto světa‘ užito v jiném významu. Hrát si s takovýmito slovy je nemyslitelné. Náš Pán Ježíš Kristus přišel na zem právě proto, aby tady církev zřídil. Království nebeské samozřejmě není z tohoto světa, je na nebi, ale vstupujeme do něj právě skrze církev, založenou a zřízenou na zemi. Proto jsou jakékoli slovní šarády na podobné téma nepřijatelné a nemístné. Církev je vskutku královstvím, je jí dáno kralovat a nakonec by nepochybně měla vládnout po celé zemi – na to tady máme zaslíbení…“

Najednou umlkl, jako by sám sebe opanoval. Ivan Fjodorovič, který ho pozorně a uctivě vyslechl, s mimořádným klidem, ale stejně jako předtím ochotně a prostomyslně dál mluvil ke starci:

„Základní myšlenka mého článku spočívá v tom, že za starých časů, již v prvních třech staletích křesťanství, bylo křesťanství jen v církvi a nebylo nic jiného než církev. Když si pak pohanský římský stát vzal do hlavy stát se křesťanským, zajisté se to seběhlo tak, že jakmile se křesťanským stal, jen do sebe církev zahrnul, ale sám o sobě byl dál státem pohanským, a to v projevech věru přemnohých. A v podstatě se to právě takhle taky muselo stát. Jenže v Římě jakožto ve státě zbývalo příliš mnoho z civilizace a moudrosti pohanské, a to kupříkladu už samotné cíle a základy takovéhoto státu. Kdežto Kristova církev, i když do tohoto státu vstoupila, nepochybně nemohla opustit žádnou ze svých zásad, žádný z úhelných kamenů, na nichž stála, ale musela dál sledovat jedině své záměry, jednou provždy jasně stanovené a zvěstované samým Pánem, například změnu celého světa, a tedy i prastarého pohanského státu v církev. Proto (tedy v zájmu budoucnosti) to není církev, která si má hledat nějaké své místo ve státě, jako jakékoli jiné ‚společenství veřejnosti‘ nebo ‚svazek lidí s náboženskými cíli‘ (jak se o církvi vyjadřuje sám autor, s nímž jsem ve sporu), ale naopak – každý pozemský stát by se v budoucnu měl zcela proměnit v církev, stát se výhradně církví a napříště se zbavit všech svých cílů, jež nejsou totožné s církevními. Tohle vše ho přitom nijak neponíží a nepřipraví o čest a slávu ani stát, ani jeho vladaře, jen ho přesměruje z cesty falešné, protože pohanské a chybné, na cestu správnou a pravou, jedině vedoucí k metám věčným. Právě proto by autor Základů církevně veřejného souduuvažoval v řádu věcí jedině tehdy, kdyby je ve svém zkoumání a návrzích těchto základů chápal výhradně jako dočasný kompromis, v těchto hříšných a nezavršených časech nezbytný, ale nic víc. Jenže jakmile se navrhovatel těchto zásad opováží prohlásit, že základy, jež navrhuje, a z nichž část právě připomněl otec Josif, jsou základy původní, neotřesitelné a věčné, pak jde přímo proti církvi a jejímu svatému, odvěkému a nezdolnému předurčení. Takto je třeba číst můj článek a jeho základní obsah.“

„Takže, stručně řečeno,“ promluvil s důrazem na každém slově znovu otec Paisij, „podle některých teorií, jež v našem devatenáctém století začínají být až příliš jasné, by se církev měla přerozovat ve stát, jako by z nižšího stupně k vyššímu, aby v něm nakonec zmizela a uvolnila své místo vědě, duchu doby a civilizaci. Pokud si nic takového nepřeje a vzdoruje, pak se jí ve státě vykáže jen malý kout, a i ten jedině pod dohledem, což se v moderních evropských zemích děje naprosto všude. Podle ruského chápání a ruských nadějí je však zapotřebí, aby se církev nepřerozovala ve stát od jakéhosi stupně nižšího ke stupni vyššímu, ale naopak aby stát skončil tím, že splyne s církví, stane se jí a nebude ničím jiným. A toto se staniž, staniž se!“

„Musím se přiznat, vážený, že jste mě mírně pobavil,“ ušklíbl se Miusov a opět si přehodil nohu přes nohu. „Pokud tomu dobře rozumím, mělo by to být postupné naplnění nějakého ideálu, nekonečně vzdáleného, po druhém příchodu Páně. Jak račte. Je to nádherný utopický sen o zmizení válek, bank, diplomatů a tak podobně. Cosi podobajícího se socialismu. Vida – a já si myslel, že je to všechno míněno vážně a že dnešní církev bude například soudit kriminálníky a udílet tresty bičování, nucených prací či dokonce smrti.“

„Kdyby už dnes existoval jedině veřejný církevní soud, tak by církev na nucené práce či dokonce na smrt neposílala ani dnes. Zločin a jeho vnímání by se pak nevyhnutelně musely proměnit, samozřejmě pomalu a postupně, protože najednou a teď by to nešlo, ale dostavilo by se to dosti brzy…“ pronesl naprosto klidně a bez mrknutí oka Ivan Fjodorovič.

„To myslíte vážně?“ pohlédl na něj překvapeně Miusov.

„Kdyby se vše stalo církví, pak by církev zločince ze svého středu vylučovala, ale hlavy by jim v takovém případě nesekala,“ pokračoval Ivan Fjodorovič. „A já se vás ptám: Kam by asi šel ten vyloučený? Vždyť v takovém případě by byl nucen odejít nejen od lidí, jako je tomu dnes, ale i od Krista. Protože svým zločinem by se postavil nejen lidem, ale i Kristově církvi. Takhle to je přísně vzato i dnes, jenže to přece jen není jasně řečeno a svědomí dnešního zločince smlouvá samo se sebou: Já sice kradu, ale na církev neútočím, Kristus není můj nepřítel – tohle si řekne skoro každý takový dnešní delikvent, zatímco v okamžiku, kdy se na místě státu ocitne církev, bude pro něj těžké něco takového tvrdit, jedině snad že by odmítl celou církev na celém světě: Všichni se mýlí, všichni sešli z cesty, všichni jsou lžicírkev, a církev opravdu spravedlivá a jediná jsem já, zloděj a vrah. A je velmi těžké, aby něco takového řekl člověk sám sobě, a vyžaduje to obrovské úsilí i okolnosti, na jaké příliš často nenarazíme. A teď si vemte, jak na zločin jako takový pohlíží sama církev. Copak se její současný názor nemusí oproti tomu dnešnímu, téměř pohanskému změnit a z mechanického oddělení postiženého člena, jak se to v zájmu uchování společnosti dělá dnes, proměnit, ovšem zcela a opravdově, v ideu nové obrody člověka, jeho vzkříšení a spásy…?“

„Čímž míníte co? Já vám asi už zase přestávám rozumět,“ přerušil ho Miusov. „To je zase nějaká vidina. Cosi beztvarého, čemu se ani porozumět nedá. Jaké vyloučení, co tím přesně míníte? Mám takové podezření, že si z nás prostě tropíte šprýmy, Ivane Fjodoroviči.“

„Ale ve skutečnosti je to přece úplně stejné i dnes,“ pronesl najednou starec a všichni se rázem otočili k němu, „protože kdyby dnes nebylo církve Kristovy, neměl by zločinec pro zlé skutky žádné zábrany a dokonce by se nedočkal ani žádného následného trestu, myslím trestu skutečného, nikoli mechanického, jak se tu právě řeklo. Trestu, který se ve skutečnosti ve většině případů dotkne jen srdce, ale odplata pravá, jedině účinná a jedině odstrašující spočívá v uvědomování si vlastního svědomí.“

„Ale jak tomu mám rozumět, můžete mi to vysvětlit?!“ zeptal se s velmi živým zájmem Miusov.

„To je tak,“ začal starec. „Všechna ta vyhnanství, nucené práce a především bití, nikoho nenapraví, ale hlavně skoro žádného zločince neodradí a počet zločinů tak nejen neklesá, nýbrž naopak neustále stoupá. S tím snad souhlasit musíte. Z čehož plyne, že společnost vlastně nikterak ochráněna není a že odťatý škodlivý úd je sice zapuzen a mizí nám z očí, jenže na jeho místě se ihned objevuje další zločinec, a možná i dva. Takže pokud i v naší době společnost něco chrání a dokonce i zloducha samotného napravuje a přerozuje, tak je to zase a jedině zákon Kristův, který se projevuje uvědoměním si vlastního svědomí. Jedině když viník chápe svou vinu jakožto syn společenství Kristova, tedy církve, uvědomuje si i vinu před společenstvím samotným, tedy před církví. Což znamená, že dnešní lotr je schopen svou vinu uznat jedině před církví, a ne před státem. Kdyby tedy právo soudit náleželo církvi, tak by věděla, koho z odloučení navrátit a přijmout ho zpět do svého lůna. Dnes, kdy církev žádný účinný soud nemá a zbyla jí jen možnost odsudku mravního, je tak zbavena i možnosti viníkova účinného potrestání. Neodlučuje ho od sebe, ale také ho nezbavuje svého otcovského pokárání. Ba co víc, dokonce se snaží uchovat pro něj veškeré možnosti křesťanského soužití: připouští ho k bohoslužbám, ke svátostem, poskytuje mu almužnu a zachází s ním spíše jako se zajatcem než jako s viníkem. Jenže, ó Pane, co by se s takovým zločincem stalo, kdyby ho i křesťanská pospolitost, církev, odvrhla, podobně jako ho odvrhuje a zatracuje občanský zákon? Co by se stalo, kdyby ho i církev trestala vyvržením ihned a pokaždé po trestu, stanoveném zákonodárstvím státu? Většímu zoufalství by asi propadnout nemohl, najmě zločinec ruský, protože ruští zločinci jsou navíc věřící. Ostatně kdoví – možná by v takovém případě došlo k věci vskutku strašlivé, ke ztrátě víry v zoufalém srdci zločincově, a co bychom si počali pak? Jenže církev se jako něžná a milující matka účinného potrestání sama vzdává, protože viník je státním soudem beztak potrestán až příliš bolestivě, a tak musí mít alespoň někoho, kdo ho polituje. Hlavně se ale trestu vzdává proto, že církevní soud je jediný, který v sobě ve srovnání s každým jiným soudem nese pravdu, takže věcně ani mravně se nějakého dočasného kompromisu dopustit nemůže. A obchody se svědomím se tu taky uzavírat nedají. Říká se, že zahraniční zločinec se kaje jen zřídka, protože i ta nejsoučasnější učení ho utvrzují v představě, že jeho poklesek není poklesek, ale jen vzpoura proti nespravedlivě utiskující síle. Společnost ho od sebe odtíná silou, která triumfuje zcela mechanicky, a ono odloučení doprovází nenávistí (alespoň takhle to o sobě sama Evropa zvěstuje) – nenávistí, naprostým zapomněním a naprostou lhostejností vůči bratru, vůči jeho dalšímu osudu. Tím pádem se vše děje bez sebemenší církevní slitovnosti, protože tam v mnoha případech už církve jako takové nejsou a zbyli jen klerikálové a velkolepé církevní stavby, kdežto církve samy už dávno usilují o přechod ze stupně nižšího, tedy z postavení pouhé církve, ke stupni vyššímu, tedy státu, aby nakonec v tom státu zmizely. Takhle se to v každém případě má v luteránských zemích. Také v Římě je už tisíc let místo církve vyhlášen stát. Proto se také sám zločinec necítí být součástí církve a tato vyobcovanost ho nutí k zoufalství. A pokud se pak do společnosti vrací, děje se tak nejednou v ovzduší takové nenávisti, že ho jakoby ta společnost nadobro vylučuje. Jak to asi končí, můžete soudit sami. Možná máte pocit, že u nás je tomu v mnoha případech taky tak; jenže jde o to, že kromě jmenovaných soudů je tu nad ně ještě církev, která pouto se zločincem jakožto s milým a stále ještě drahým synem nezpřetrhává nikdy, a nadto se tu ještě uchovává, byť třeba jen v myšlenkách, i soud církve, i když v tuto chvíli zatím nečinný, ale pro budoucnost přece jen zachovaný, a třeba jen ve snu, ale zločincem samotným, instinktem jeho duše nepochybně uznávaný. Pravda je i to, co tu právě bylo řečeno – že kdyby jednou opravdu přišel církevní soud, a to v celé své síle, tedy kdyby se celá společnost proměnila pouze v církev, pak by nejen tento církevní soud ovlivnil nápravu viníka tak, jako to dnes nikdo nedokáže, ale možná že i počet zločinů by poklesl natolik, že je to pro nás dnes nepředstavitelné. Nu a církev, o tom nepochybuji, by příštího zločince a příští zločin chápala v mnoha případech docela jinak než dnes a dokázala by vyděděnce přijmout zpět, zabránit zlému úmyslu a padlou duši obrodit. Pravda,“ ušklíbl se starec, „dnes křesťanská pospolitost ještě sama není připravena a stojí na pouhých sedmi světcích; protože ti však na mysli neklesají, vše neotřesitelně zůstává v očekávání svého plného přetvoření ze společnosti jakožto svazku stále ještě téměř pohanského ve všeobecnou a panující církev. Toto se staniž, staniž se to třeba až před skonáním věků, protože jedině tomuto dáno je se naplnit! A neděsme se času a lhůt, protože tajemství času a lhůt spočívá v moudrosti Boží, v prozřetelnosti Pána a v jeho lásce. To, co v počtu lidském se může zdát ještě velmi vzdálené, to díky předurčení Božímu je možná již na dohled, za dveřmi. A toto staniž se, staniž se!“

„Staniž se, staniž se!“ pokorně a zároveň drsně opakoval otec Paisij.

„Zvláštní, opravdu nanejvýš zvláštní!“ pronesl Miusov ne snad rozohněně, ale s jakýmsi skrytým rozhořčením.

„Proč vám to připadá tak zvláštní?“ otázal se opatrně otec Josif.

„Co tohle má proboha znamenat?“ zvolal Miusov, jako už by se náhle neovládl. „Vy tedy chcete ze světa odstranit stát a na jeho úroveň povznést církev? To není jen ultramontanismus, to je arciultramontanismus! O něčem takovém se papeži Řehoři VII. ani nesnilo!“

„Vy jste to ale pochopil zcela obráceně, vážený!“ pronesl přísně otec Paisij, „Pochopte, že církev se ve stát neproměňuje. To je sen Říma. Třetí pokušení ďáblovo! Kdežto v našem případě se stát proměňuje v církev, povznáší se k církvi a stává se církví po celém světě – což je v naprostém rozporu jak s ultramontanismem, tak s Římem a vaším výkladem, a zbývá tu jen veliké předurčení pravoslaví na celém světě. Tato hvězda zářit bude od Východu.“

Miusov se významně odmlčel. Z celé jeho figury vyzařoval neobyčejný smysl pro vlastní důstojnost. Jeho rty se pohnuly do povýšeně shovívavého úsměvu. Aljoša to vše sledoval s překotně bušícím srdcem. Celá tato debata ho rozrušila do hloubi duše. Mimoděk pohlédl na Rakitina; ten dál nehybně stál na tomtéž místě u dveří a, s očima sice sklopenýma, vše pozorně poslouchal a sledoval. Z živého ruměnce na jeho tvářích však Aljoša vyrozuměl, že Rakitina vše řečené vzrušilo stejně jako jeho; a Aljoša věděl, co přesně ze všeho nejvíc.

„Dovolte mi podělit se s vámi o jednu malou anekdotu, pánové,“ pronesl najednou důrazně a s postavou obzvlášť nápadně napřímenou Miusov. „V Paříži, bude to už několik let, krátce po prosincovém převratu, jsem jednou navštívil tehdy velmi vlivného hodnostáře a u něj potkal jistého mimořádně zajímavého pána. Ten člověk byl nejen detektiv, ale šéf celého oddílu politických detektivů, což byla funkce dosti vlivná. Využil jsem vhodného okamžiku a dal se s ním do řeči, hlavně z neukojitelné zvědavosti; na rozdíl ode mě sem směl přijít ne jako dobrý známý, ale jako podřízený, který přinášel hlášení, a když tento muž viděl, jakého se mi od jeho vrchnosti dostalo přijetí, vyznamenal mě mírnou dávkou upřímnosti – samozřejmě jen po jistou mez, takže byl spíše zdvořilý než upřímný, tím spíš, že před ním stál cizinec. Já mu ale moc dobře rozuměl. Řeč se vedla o revolučních socialistech, které tehdy mimochodem dost pronásledovali. Ponechám stranou podstatu celé té diskuze a uvedu jen jednu neobyčejně zajímavou poznámku, která tomu panáčkovi najednou unikla z úst: ‚Přísně vzato se všech těch socialistů, anarchistů, bezbožníků a revolucionářů moc neobáváme; sledujeme je a jejich kroky jsou nám známy. Je ale mezi nimi pár velmi zvláštních postav, i když jich není moc. Jsou to věřící křesťané a zároveň socialisté. A těch se tedy bojíme ze všech nejvíc, protože to jsou strašní lidé. Křesťanský socialista je děsivější než socialista neznaboh.‘ Tehdy mě ta myšlenka ohromila, a teď a mezi vámi, pánové, jsem si ji neznámo proč znovu vybavil…“

„Takže vy nám chcete předhodit, že také v nás vidíte socialisty?“ zeptal se přímo a bez okolků otec Paisij. Než se ale Petr Alexandrovič zmohl na odpověď, dveře se otevřely a do nich s velkým zpožděním vstoupil Dmitrij Fjodorovič. Přísně vzato už ho tu nikdo nečekal a jeho náhlý příchod v první chvíli vyvolal až údiv.

VI. PROČ VŮBEC ŽIJE TAKOVÝ ČLOVĚK?!

Dmitrij Fjodorovič, osmadvacetiletý mladý muž střední postavy a příjemného zevnějšku, se zdál o dost starší než by odpovídalo jeho věku. Byl svalnatý a dala se v něm tušit značná fyzická síla, nicméně v jeho tváři jako by se zračilo cosi chorobného. Obličej měl pohublý, líce vpadlé a jejich barvou jako by prorážela nezdravá žluť. Dosti velké temné, mírně vypoulené oči kolem sebe hleděly sice s tuhou úporností, ale zároveň jaksi neurčitě. Dokonce i když byl nervní a mluvil podrážděně, jeho pohled jako by se stavu jeho ducha nepodřizoval a vyjadřoval cosi jiného, dané chvíli naprosto neodpovídajícího. „Je těžké pochopit, co si myslí,“ říkali o něm občas lidé, kteří se s ním dostali do řeči. Jiní, kteří z jeho očí vytušili cosi zadumaného a ponurého, pak byli najednou zaskočeni náhlým výbuchem smíchu, svědčícím o hravých a veselých představách, které mu hlavou bloudily zrovna v okamžiku, kdy se tvářil a díval tak chmurně. Ostatně jeho nezdravý vzhled v daném okamžiku byl vcelku srozumitelný: všichni tu věděli či slyšeli o jeho velmi neurovnaném a hýřilském životě, jemuž právě u nás poslední dobou propadl, a stejně tak byla každému známa jeho kromobyčejná popudlivost, do níž dospěl ve věčných hádkách s otcem o sporné peníze. Po městě už se o tom začínaly vyprávět vtipy. Pravda je, že byl od přírody hašteřivý, „mysli rozhárané a neuspořádané“, jak se o něm při jedné příležitosti trefně vyjádřil náš smírčí soudce Semjon Ivanovič Kačalnikov. Vstoupil bezvadně, švihácky přioděný, v zapnutém kabátci, v černých rukavicích a s cylindrem v ruce. Jako voják, který teprve nedávno odešel do výslužby, nosil kníry a bradu si naopak holil. Tmavorusé vlasy měl sestřižené nakrátko a na spáncích sčesané kupředu. V chůzi našlapoval rozhodně, zeširoka, jako při parádním pochodu. Na okamžik stanul na prahu, všechny si zběžně prohlédl a zamířil rovnou ke starci, v němž vytušil pána domu. Hluboce se mu poklonil a poprosil o požehnání. Starec se přizvedl a vyhověl mu; Dmitrij Fjodorovič uctivě políbil starcovu ruku a s neobyčejným, opět skoro podrážděným vzrušením pronesl:

„Velice se omlouvám, že jsem vás donutil tak dlouho čekat. Jenže sluha Smerďakov, jehož poslal tatíček, na mé naléhání, kdy přesně se mám dostavit, dvakrát naprosto rozhodně potvrdil, že v jednu hodinu po poledni. A teď se najednou dovídám…“

„S tím si nečiňte starosti,“ přerušil ho starec, „to nic, jen malé zpoždění, nic hrozného…“

„Za vaši přelaskavou dobrotu, jež se ostatně dala očekávat, jsem vám nanejvýš zavázán.“ Po této řízné odpovědi se Dmitrij Fjodorovič ještě jednou uklonil, pak se zničehonic otočil ke svému „tatíčkovi“, a také jemu složil stejně uctivou a hlubokou poklonu. Bylo vidět, že toto gesto si předem promyslel, a to zcela upřímně, protože považoval za svou povinnost vyjádřit všem svou úctu a ty nejlepší úmysly. Fjodoru Pavlovičovi to sice vyrazilo dech, ale hned se oklepal: po pokloně Dmitrije Fjodoroviče vyskočil ze židle a synovi odpověděl přesně touž hlubokou úklonou. Jeho tvář náhle zvážněla a vypadala až úctyhodně, ale díky tomu bylo znát, jak je v tu chvíli zlá. Dmitrij Fjodorovič poté ještě jednou společnou úklonou počastoval všechny přítomné, a svým rázným a rozhodným krokem odešel k oknu, posadil se na jedinou zbylou volnou židli kousek od otce Paisije, soustředěně se naklonil kupředu, čímž vyjádřil, že je připraven vyslechnout zbytek rozmluvy, kterou jeho příchod přerušil.

Nezabralo to ale ani dvě minuty, a tak bylo jasné, že debata bude pokračovat. Odpovědět na naléhavou a skoro rozčilenou otázku otce Paisije však tentokrát Petr Alexandrovič nepovažoval za nutné.

„Dovolte mi, abych toto téma opustil,“ pronesl s jistou konverzační ležérností. „Je to věc až příliš složitá. Tamhle Ivan Fjodorovič už se na nás na všechny šklíbí, z čehož vysvítá, že bude mít něco zajímavého i pro tento případ. Zeptejte se jeho.“

„Není to nic zvláštního, jen taková malá poznámka,“ odpověděl ihned Ivan Fjodorovič, „týkající se toho, že evropský liberalismus vůbec a dokonce i naše ruské liberální diletantství už dávno a často směšuje konečné důsledky socialismu a křesťanství. Tento divoký závěr je přitom jako by sám sebou se nabízející. A nejen to – jak se ukazuje, socialismus a křesťanství nesměšují jen liberálové a diletanti, ale společně s nimi v mnoha případech i četníci, samozřejmě zahraniční. V tom je vaše pařížská anekdota dosti typická, Petře Alexandroviči.“

„Ještě jednou prosím, abychom toto téma opustili,“ zopakoval Petr Alexandrovič, „protože já vám, pánové, místo toho dovyprávím jinou historku, a to o samotném Ivanu Fjodorovičovi – je velmi zajímavá a rovněž typická. Sotva před nějakými pěti dny v jedné zdejší převážně dámské společnosti během sporu slavnostně vyhlásil, že na celé zemi není naprosto nic, co by lidi nutilo milovat své bližní, že takový zákon, aby člověk miloval lidstvo, neexistuje, a že pokud na zemi až do této chvíle nějaká láska byla, pak nešlo o plod přirozeného zákona, ale dělo se tak jedině proto, že lidé věřili ve svou nesmrtelnost. Ivan Fjodorovič k tomu do závorky připojil, že přirozený zákon tkví právě v tom, takže stačí v lidstvu zničit víru v nesmrtelnost, a v lidech okamžitě vyhasne nejen láska, ale i jakákoli síla, nezbytná k pokračování života na této zemi. Ba co víc, v takovém případě nebude nemravné už vůbec nic a vše bude povoleno, včetně rituálního lidojedství. Jenže ani to mu nestačí: on to celé uzavřel tvrzením, že pro každou soukromou osobu jako je kupříkladu kdokoli z nás, která nevěří ani v Boha, ani ve svou nesmrtelnost, se přírodní mravní zákon musí nutně proměnit v protiklad toho původního, náboženského, a že egoismus, přecházející v bytostné zlo, musí být člověku nejen povolen, ale navíc uznán za nezbytné, nejrozumnější a v této situaci málem nejušlechtilejší východisko. Na základě tohoto paradoxu, pánové, můžete soudit i o všem ostatním, což ráčí prohlašovat a co možná ještě hodlá hlásat náš milý excentrik a mistr paradoxu Ivan Fjodorovič.“

„Pardon,“ zvolal najednou nečekaně Dmitrij Fjodorovič, „ale slyšel jsem dobře? Zločin má být nejen dovolen, ale dokonce uznán coby zcela nezbytné a nejrozumnější východisko pro každého bezbožníka? Je to tak, nebo ne?“

„Přesně tak,“ řekl otec Paisij.

„To si budu pamatovat.“

Jakmile to řekl, Dmitrij Fjodorovič umlkl stejně náhle, jako předtím do rozhovoru vstoupil. Všichni se na něj zvědavě zadívali.

„Copak vy jste opravdu přesvědčen, že následky vyvanutí víry lidí v nesmrtelnost duše budou právě takovéto?“ otázal se náhle starec Ivana Fjodoroviče.

„Ano, přesně to jsem tvrdil. Není-li nesmrtelnosti, není ani ctnosti.“

„Jste blažený, pokud v tohle věříte, anebo velice nešťastný.“

„Proč nešťastný?“ pousmál se Ivan Fjodorovič.

„Protože sám s největší pravděpodobností nevěříte ani v nesmrtelnost vlastní duše, a dokonce ani v to, co jste napsal o církvi a církevní otázce.“

„Možná máte pravdu! Ale neřekl bych, že bych žertoval…“ přiznal se najednou ne zcela srozumitelně Ivan Fjodorovič, k čemuž ještě prudce zrudl.

„Já vím, že to nebyl tak úplně žert, to je samozřejmé. Ta myšlenka ve vašem srdci ještě nedozrála a trýzní ho. Jenže i mučedník se svým zoufalstvím někdy baví, vlastně ze zoufalství. A vy se zatím bavíte ze zoufalství – těmi články, polemikami ve společnosti, ale přitom své dialektice sám nevěříte a v duchu se jí s bolestí v srdci pošklebujete… Sám pro sebe jste ten problém ještě nevyřešil, a v tom spočívá vaše velké hoře, protože to řešení nutně potřebujete…“

„A co když už jsem si to pro sebe vyřešil? A to pozitivně?“ vyptával se dál podivně Ivan Fjodorovič, a stále se na starce díval s jakýmsi nevysvětlitelným úsměvem.

„Pokud něco nejde vyřešit pozitivně, tak negativně se to nevyřeší nikdy – a vy tuhle vlastnost svého srdce znáte; v tom taky spočívá celé jeho trápení. Ale děkujte stvořiteli, že vám dal toto vznešené srdce, jež je mocno se něčím takovým trýznit, ‚neboť naše obcování jest v nebesích, odkudž i spasitele očekáváme Pána Ježíše Krista‘. Dejž vám Bůh, aby vás rozhodnutí srdce vašeho zastihlo ještě na zemi, a kéž Pán požehná cesty vaše!“

Starec zvedl paži a užuž hodlal Ivanu Fjodorovičovi ze svého místa požehnat. Ten však najednou ze své židle vstal, přistoupil k němu, přijal od něj požehnání, políbil mu ruku a mlčky se vrátil na své místo. Tvářil se vážně a odhodlaně. Tento čin, a vlastně celá předchozí tolik nečekaná rozmluva Ivana Fjodoroviče se starcem všechny svou záhadností a snad až slavnostností natolik ohromily, že možná na minutu ztichli všichni a v Aljošově tváři se zračil málem úlek. Miusov ale najednou trhl rameny a ve stejném okamžiku se ze židle vymrštil Fjodor Pavlovič.

„Božský a nejsvětější starče!“ zavyl a ukázal prstem na Ivana Fjodoroviče. „Toto je můj syn, krev mý krve, krev nejmilovanější! Můj abych tak řek úctyplnej Karl Moor, a tenhle, co zrovna vstoupil, Dmitrij Fjodorovič, před kterým u vás hledám ochranu – to je neúctyplnej Franz Moor, oba ze Schillerových Loupežníků, no a já, já osobně, jsem pak v takovým případě Regierender Graf von Moor! Rozsuďte nás a spaste! Je nám třeba nejen vašich modliteb, ale i vašich proroctví.“

„Mluvte bez pitvoření a nezačínejte s urážkami členů své rodiny,“ odpověděl starec slabým, zmořeným hlasem. Zřejmě byl čím dál tím unavenější a nápadně ztrácel síly.

„Jak nedůstojná komedie, již jsem tušil už cestou sem!“ zvolal rozhořčeně Dmitrij Fjodorovič a také vyskočil ze svého místa. „Odpusťte, ctihodný otče,“ oslovil starce, „jsem člověk nevzdělaný a ani nevím, jak vás nazývat, ale oklamali vás a vy jste byl příliš dobrotivý, když jste nám dovolil, abychom se sešli tady u vás. Tatíček potřebuje výhradně skandál, a k čemu, to už je jeho kalkul. Ten on má vždycky. Ale já už asi vím, k čemu je mu to dobré…“

„Mě všichni jen obviňujou, všichni!“ křičel tentokrát Fjodor Pavlovič, „tady Petr Alexandrovič mě taky obviňuje… Ale obvinil jste mě, Petře Alexandroviči, obvinil!“ otočil se najednou k Miusovovi, přestože toho ani nenapadlo, že by ho přerušoval. „Viní mě z toho, že jsem peníze pro dítě zašantročil a teď se jich nejde dopočítat; jenže dovolte – na to tu přece máme soud! Tam už vám to spočítaj, Dmitriji Fjodoroviči, přesně podle vašich směnek, dopisů a smluv, kolik jste měl, kolik jste rozházel a co vám zbejvá! A proč se Petr Alexandrovič přímýmu výroku vyhýbá? Protože Dmitrij Fjodorovič mu není cizí. Protože na mě se vrhaj všichni, jenže když se to všechno sečte, tak je mi Dmitrij Fjodorovič ještě dlužnej, a to ne pár grošíků, ale několik tisíc, prosím, na což mám veškerý doklady! Naše město přitom jen duní a praští z těch jeho flámů! A tam, co sloužíval, musel zaplatit za svádění poctivejch dívek po tisícovce, ba i po dvou; a to je nám známo, Dmitriji Fjodoroviči, do těch nejtajnějších podrobností, což můžu dokázat, prosím… To byste nevěřil, nejsvětější otče: vetřel se do přízně mimořádně slušný dívky, z dobrýho domu, s věnem, dcery svýho někdejšího velitele, statečnýho zasloužilýho plukovníka, kterej na krku nosil Řád sv. Anny s meči, tu slečnu kompromitoval nabídkou k sňatku – a ona je teď tady, je to sirota, ta jeho nevěsta, a on, jí přímo před očima, navštěvuje jednu místní dámu. Ta dáma takřečeno dlela v občanským sňatku s jedním spořádaným pánem, ale povahy je velmi nezávislý, pro všechny ostatní nedobytná pevnost, jako správná a řádná manželka, protože je to prosím dobrodinka, ano, páni zlatý, dobrodinka! A Dmitrij Fjodorovič by teď tuhle pevnost rád otevřel zlatým klíčem; to proto si na mě troufá a chce ze mě vymámit peníze, jenže mezitím už za tu dámu rozprášil tisíce; proto si taky nepřetržitě půjčuje, mimochodem jestlipak víte, od koho? Mám to říct nebo ne, Míťo?“

„Mlčte!“ vyštěkl Dmitrij Fjodorovič. „Počkejte, až odejdu, ale přede mnou tu skvostnou dívku špinit nebudete… Hanba pro ni je už to, že se vůbec opovažujete o ní ceknout… To nedovolím!“

Nemohl popadnout dech.

„Míťo! Míťo!“ mačkal ze sebe zmořené slzy Fjodor Pavlovič, „a co rodičovský požehnání? Co když tě prokleju, co si počneš pak?“

„Vy nestydo a pokrytče!“ zařval zběsile Dmitrij Fjodorovič.

„Tohle si dovoluje na otce, na vlastního otce! A což teprve na ty ostatní! Jen si to představte, pánové: žije tu jeden chudej, ale spořádanej člověk, kapitán ve výslužbě, kterej se ocitnul v nesnázích a byl postavenej mimo službu, bez poprasku a bez soudu, a tak si ten chudák, obtěžkanej rodinou, uchoval aspoň čest. Jenže před třema tejdenkama ho tady náš Dmitrij Fjodorovič popad v hospodě za bradu, vytáhnul ho za ni na ulici a tam ho veřejně zmlátil, a to všechno jen proto, že kapitán mi dělá tichýho důvěrníka v jednom takovým menším obchůdku.“

„To všechno je lež! Navenek pravda, ale uvnitř lež!“ rozběsnil se Dmitrij Fjodorovič. „Tatínku! Já své činy nechci hájit: ano, veřejně se přiznávám, že pokud jde o toho kapitána, zachoval jsem se jako zvíře, teď toho lituju a pro ten zvířecký hněv sebou opovrhuju, ale tento kapitán, váš důvěrník, šel přesně k té dámě, o níž jsem se právě zmínil, aby od vás převzala směnky na mý jméno a žalovala mě, takže bych na základě těch směnek skončil za mřížemi, kdybych na vás až moc naléhal s tím majetkovým vyrovnáním. Vy mi ale teď vyčítáte, že mám pro tu dámu slabost, a přitom jste ji vy sám učil, jak mě vlákat do pasti! To mi řekla přímo do očí, sama mi to řekla, a vy jste jí byl jen pro smích! A ve vězení byste mě rád viděl proto, že na mě kvůli ní žárlíte, protože ji sám se svou láskou obléháte, což je mi samozřejmě taky známo, anžto mi to se smíchem – slyšíte mě? – opravdu se smíchem všechno převyprávěla. No prosím, svatí muži, takhle vypadá otec, co zahrnuje výtkami prostopášnýho syna! Promiňte mi můj hněv, páni svědci, ale já tušil, že ten úskočný stařík nás všechny právě sem sezval proto, aby tu vyvolal skandál. Já sám jsem přišel, proto, abych mu odpustil, pokud mi podá ruku, odpustil a sám o odpuštění poprosil! Avšak jelikož v tuto chvíli urazil nejen mě, ale i tu svrchovaně ušlechtilou bytost, jejíž jméno si z rozechvělý úcty k ní ani netroufám vyslovit, odhodlal jsem se celou tu jeho špinavou hru odhalit veřejně, i když je to můj vlastní otec…!“

Mluvit dál nedokázal. Oči mu blýskaly a on ztěžka oddechoval. Vzrušená ale byla celá místnost. Všichni kromě starce poplašeně vyskočili ze svých míst. Oba kněží se dívali příkře, nicméně čekali na názor starcův. Ten tu seděl zcela bledý, ovšem ne z rozrušení, ale v chorobné bezmoci. Na jeho rtech se usadil zapřísahavý úsměv, tu a tam pozvedl ruku, jako by si přál bezuzdné výlevy zastavit a jedno jediné jeho příkřejší gesto by zajisté postačilo, aby běsnění skončilo; jenže on sám jako by ještě cosi očekával, jako by si přál ještě něčemu porozumět. Petr Alexandrovič Miusov si v tuto chvíli připadal nadobro ponížený a zhanobený.

„Viníky skandálu, který se tu odehrál, jsme my všichni!“ pronesl naléhavě. „Tohle vše jsem ale nedohlédl, když jsem se sem vypravoval, i když jsem věděl, s kým tu mám co do činění… S tímhle je třeba okamžitě skoncovat! Prosím věřte mi, Vaše Důstojnosti, že detaily, které tu vyšly najevo, jsem přesně neznal, či spíš jsem jim nechtěl uvěřit a vše se do důsledku dovídám až teď… Otec žárlí na syna kvůli ženštině pochybné pověsti a sám se s touto stvůrou spolčuje, aby syna dostal do vězení… A do takovéto společnosti jsem byl donucen přijít… Cítím se ošálen a přede všemi prohlašuji, že ošálen přinejmenším stejně jako ostatní…“

„Dmitriji Fjodoroviči!“ zakvílel najednou jakýmsi cizím hlasem Fjodor Pavlovič, „nebýt vy můj syn, tak vás ihned vyzvu na souboj… pistolema, na tři kroky, skrz šátek! Skrz šátek!“ skončil a vztekle zadupal.

Staří lháři, kteří se celý život pitvořili, dospějí nakonec k okamžikům, kdy se rolí nechají unést natolik, až se doopravdy chvějí a pláčí vzrušením – ačkoli by si přesně v této chvíli (či snad sotva o vteřinu později) mohli pro sebe šeptnout: Vždyť lžeš, ty starý nestoudníku, a komediant jsi i teď – přes veškerý svůj „svatý“ hněv, přes tuhle „svatou“ minutu hněvu.

Dmitrij Fjodorovič se děsivě zachmuřil a zadíval se na otce s nevýslovným opovržením.

„Já si myslel…, opravdu jsem si myslel,“ pronesl tiše a zdráhavě, „že domů přijedu s andílkem svý duše, se svou nevěstou, abych tu opatroval jeho stáří, ale našel jsem tu jen chlípnýho požitkáře a odpornýho komedianta!“

„Souboj!“ zaječel opět stařík dýchavičně a vyprskl další dávku slin. „A vy, vážený pane Petře Alexandroviči Miusove, byste měl vědět, že možná v celém vašem rodu nikdy nebyla a není žena vznešenější a počestnější – slyšíte mě?! – počestnější než ta, o níž jste se opovážil vyjádřit jako o stvůře! Kdežto vy, Dmitriji Fjodoroviči, jste za tuhle stvůru vyměnil svou nevěstu, čímž jste naznačil, že vaše nevěsta tý stvůře nesahá ani po kotníky, taková je to stvůra!“

„Jaká hanba!“ nevydržel to náhle otce Josif.

„Hanba a ostuda!“ ozval se vzápětí mladickým hlasem, který poznamenávalo rozčilení, pronikavě zrudlý Kalganov, přestože doposud celou tu dobu mlčel.

„Proč vůbec žije takový člověk?!“ zaryčel temně a vzteky skoro bez sebe Dmitrij Fjodorovič, křečovitě přizvedl ramena a celý se tak až nahrbil. „Řekněte mi, copak mu můžem dovolit, aby svou přítomností dál prznil tenhle svět?“ ukázal na starocha rukou a všechny obhlédl. Mluvil pomalu zřetelně.

„Slyšíte ho, slyšíte ho, bratři, toho otcovraha?“ vrhl se Fjodor Pavlovič na otce Josifa. „Tohle je odpověď na to vaše hanba! Co je hanba? Ta stvůra, ta ženština pochybné pověsti je možná svatější než vy všichni dohromady, páni svatoušci, co usilujete o vlastní spasení. Možná že byla v mládí padlá, protože ji uštval svět, ale ‚neboť milovala mnoho‘, Kristus jí za to odpustil…“

„Tenkrát Kristus odpustil za jinou lásku…“ nedokázal potlačit netrpělivost mírný otec Josif.

„Nene, právě za takovou, mniši, právě za tuhle! Vy se tu cpete zelím, abyste se spasili. A myslíte si, že jste světci. Baštíte tu hrouzky, každej den hrouzka, a myslíte si, že si těma hrouzkama pánaboha podplatíte!“

„To není možné. Taková hrůza!“ ozývalo se po cele ze všech stran.

Celá tahle scéna, vrcholící až nechutnostmi, však najednou zcela nečekaně skončila. Ze svého místa náhle povstal starec. Aljoša, který ze strachu o něj i o ostatní pomalu ztrácel hlavu, ho naštěstí stačil chytit za ruku. Starec vykročil směrem k Dmitriji Fjodorovičovi, a jakmile dospěl až těsně k němu, klesl před ním na kolena. Aljošu maně napadlo, že padá vysílením, jenže tak to nebylo. Když poklekl, starec se Dmitriji Fjodorovičovi naprosto jasně a s plným vědomím poklonil, až se čelem dotkl země. Aljošu to tak zaskočilo, že když se zvedal, ani mu nestihl pomoci. Na starcových rtech se mihl sotva patrný úsměv.

„Odpusťte! Opusťte mi všichni!“ vyslovil a ukláněl se svým hostům do všech stran.

Dmitrij Fjodorovič stál několik okamžiků jako opařený. Co to má být – klanět se až k nohám zrovna jemu? Pak zvolal: „Ó Bože,“ zakryl si dlaněmi tvář a vrhl se z místnosti ven. Za ním se ve zmatku vyhrnuli i všichni ostatní, aniž se se svým hostitelem jaksepatří zdvořile rozloučili. Jen oba kněží si opět přišli pro požehnání.

„Co to klanění k nohám, to je nějakej obřad?“ pokusil se znovu zapříst hovor náhle zpokornělý Fjodor Pavlovič, ostatně obrátit se na někoho osobně se neodvážil. V té chvíli už všichni procházeli branou poustevny.

„Za blázinec a blázny nejsem odpovědný,“ odsekl ihned podrážděně Miusov, „zato se rád zbavím vaší společnosti, Fjodore Pavloviči, a můžete mi věřit, že navždy! Kde je ten mnich, co tu byl?“

„Ten mnich“, který je původně zval na oběd k představenému, o sobě dal hned vědět. Jakmile po schůdcích vyšli ze starcovy cely, vypadalo to, že tu na ně po celou tu dobu čekal.

„Buďte tak laskav, důstojný otče, zpravte otce představeného o mé nejhlubší úctě, ale mě osobně, tedy Miusova, před jeho ctihodností omluvte, že vzhledem k náhle se vynořivším nepředvídaným okolnostem si nemohu dopřát tu čest a poobědvat s ním, ač bych si to opravdu upřímně přál,“ vychrlil popuzeně na mnicha Petr Alexandrovič.

„Ale ta nepředvídaná okolnost, to jsem přece já!“ chytil se toho okamžitě Fjodor Pavlovič. „Slyšíte, otče, to jsem já, s kým Petr Alexandrovič nechce bejt, jinak by rád šel. Však půjdete, Petře Alexandroviči, jen otce představeného račte navštívit – a dobrou chuť přeju! To já se obědu vyhnu, a ne vy! Domů, chci domů, tam se najím, protože tady si připadám nežádoucí, Petře Alexandroviči, vy jste můj nejvzácnější příbuznej!“

„Já nejsem váš příbuzný, a nikdy jsem nebyl, vy špinavče!“

„Řek jsem to schválně, abych vás navztekal, protože tomuhle příbuzenství se vyhejbáte, i když jste naše přízeň, marná snaha, to vám dokážu, na to stačí kalednář svatejch; pro tebe, Ivane Fjodoroviči, pošlu zavčasu koně, tak tu zůstaň, jestli chceš. A vy, Petře Alexandroviči, byste tu měl zůstat už ze slušnosti, přijít k otci představenýmu a omluvit se za to všechno, co jsme tu spolu natropili…“

„A je pravda, že odjíždíte? Nelžete náhodou?“

„Jak bych moh, Petře Alexandroviči, po to všem co se tu odehrálo! Nechal jsem se unést, panstvo, opravdu jsem se nechal unést! A jsem z toho otřesenej? Protože je to hanba. Pánové, některej člověk má srdce jako Alexandr Makedonský, a jinej zase jako mopslík. Já ho mám jako mopslík. Vzalo mi to kuráž. Jak by taky člověk po takovým rozruchu moh myslet na oběd, na to, že se bude ládovat monastýrskou omáčkou! To bych se styděl, to nemůžu, promiňte!“

Aby ho hrom vzal – co když nás šidí? zadumal se Miusov, jak tak nechápavým pohledem sledoval vzdalujícího se kašpara. Ten se otočil, a když zjistil, že Petr Alexandrovič se za ním dívá, poslal mu z dlaně vzdušný polibek.

„A co vy, vy jdete k představenému?“ zeptal se Miusov úsečně Ivana Fjodoroviče.

„Proč ne. Tím spíš, že mě otec představený pozval zvlášť už včera.“

„Já se naneštěstí opravdu cítím skoro povinen se na ten zatracený oběd dostavit,“ pokračoval se stále týmž trpkým podrážděním Miusov a vůbec nevěnoval pozornost tomu, že mníšek ho poslouchá. „Alespoň se omluvit za to, co všechno jsme tu napáchali, vysvětlit, že to není naše vina… Co myslíte?“

„Ano, to bychom vysvětlit měli. Tím spíš, že tatínek tu nebude,“ poznamenal Ivan Fjodorovič.

„Ještě to tak – aby tam byl i váš tatínek! Zatracený oběd!“

Nakonec ale šli všichni. Mníšek mlčel a naslouchal. Cestou přes lesík jen tiše upozornil, že otec představený už dávno čeká a že oni mají půl hodiny zpoždění. Odpovědi se ale nedočkal. Miusov nenávistně pohlédl na Ivana Fjodoroviče:

Jde si na ten oběd, jako by se nechumelilo! pomyslel si. Dubové čelo a karamazovské svědomí.

VII. SEMINARISTA – KARIÉRISTA

Aljoša dovedl svého starce do ložničky a usadil ho na postel. Byla to nápadně malá místnůstka s nejnezbytnějším zařízením, postel byla uzoučká, železná a místo matrace na ní ležel pouhý kus plsti. V koutě pod ikonami stál pulpit, na němž ležel kříž a evangelium. Starec bezmocně klesl na lůžko; oči se mu leskly a ztěžka dýchal. Když se posadil, upřeně, jako by si něco promýšlel, pohlédl na Aljošu.

„Běž, milý hochu, běž, my si tady s Porfirijem vystačíme, ale ty si pospěš. Potřebují tě tam, posloužíš otci představenému u oběda.“

„Ponechte si mě prosím tady,“ dostal ze sebe prosebným hlasem Aljoša.

„Tam tě potřebují víc. Zavládl tam nelad. Posloužíš a můžeš se jim hodit. Kdyby se probudili běsi, pomodli se. A měl bys vědět, synku (takhle ho starec oslovoval rád), že to tu pro tebe není ani napříště. To si pamatuj, můj hochu. Jakmile Pán uzná, že mě hodlá povolat k sobě, ty z kláštera odejdi. Úplně.“

Aljoša se zachvěl.

„Co je to s tebou? Tady to pro tebe prozatím není. Máš mé požehnání k pokorné službě mimo tyto zdi. Čeká tě ještě dlouhá pouť. A budeš se muset oženit, to ano. A všechno ve světě přestát, než se vrátíš sem. Práce budeš mít hodně. Já však o tobě nepochybuji, proto tě taky vysílám. Kristus je s tebou. Uchovej ho v sobě, a on uchová tebe. Spatříš velké hoře, ale budeš v něm šťasten. To je mé poselství pro tebe: v neštěstí hledej štěstí. Pracuj, ustavičně pracuj. Tato má slova si zapamatuj, protože rozmlouvat s tebou ještě sice budu, jenže sečteny už nejsou jen mé dny, ale i hodiny.“

Aljošovu tvář znovu opanovalo silné pohnutí. Koutky úst mu zacukaly.

„Copak ti zase je?“ pousmál se tiše starec. „Slzami ať své zesnulé vyprovázejí prostí lidé, kdežto my tady u nás se z každého otce na odchodu radujeme. Radujem se a modlíme se za něj. Mě tu zanech. Čekají mě modlitby. Běž a pospěš. Drž se kolem bratří. A opatruj nejen jednoho, nýbrž oba.“

Starec pozvedl ruku k požehnání. Namítnout Aljoša nemohl nic, přestože se mu k uzoufání chtělo zůstat. Rád by se ještě zeptal, a už tu otázku měl na jazyku: Co znamenala ta poklona až na zem před bratrem Dmitrijem? Jenže toho se neodvážil. Věděl, že kdyby to šlo, starec by mu vše vysvětlil sám a bez ptaní. Tohle však znamenalo, že nemůže. Poklona přitom Aljošu vskutku ohromila; slepě věřil, že měla jakýsi tajemný smysl. Tajemný, a třeba i příšerný. Když vyšel za ohrazení poustevny a spěchal ke klášteru, aby to k obědu u otce představeného stihl (samozřejmě jen proto, aby posloužil kolem stolu), srdce se mu najednou bolestně sevřelo a on strnul na místě: jako by mu v uších znovu zazněla starcova slova, jimiž předpovídal svůj velmi brzký konec. A co starec věštil, ještě ke všemu s takovou přesností, se nepochybně mělo a muselo stát – v to Aljoša svatě věřil. Jenže co si bez něj počne on, jak si poradí, až už ho neuvidí ani neuslyší? A kam půjde? Panebože, a to mu starec nakázal, aby neplakal a z kláštera odešel. Taková sklíčenost se Aljoši nezmocnila už dávno. Lesem, oddělujícím poustevnu od kláštera, procházel co nejrychleji, a protože už nebyl s to snášet tísnivé myšlenky, jež ho tak neodbytně deptaly, začal se dívat do korun věkovitých borovic, lemujících z obou stran lesní pěšinu. Cesta to nebyla nikterak dlouhá, jistě ne víc než pět set kroků, a v tuhle hodinu by tu nikoho potkat neměl, ale hned za první zátočinou zpozoroval Rakitina. Na někoho tu čekal.

„Snad nečekáš na mě?“ zeptal se Aljoša, když došel až k němu.“

„To víš, že na tebe,“ ušklíbl se Rakitin. „Chvátáš k otci představenému, co? Já vím, že se u něj dnes chystá oběd. Od chvíle, kdy hostil archijereje s generálem Pachatovem – pamatuješ? – prý takovou tabuli neprostřeli. Já tam nejdu, ale ty chvátej, ať můžeš roznášet omáčky. Jedno mi řekni, Alexeji: co by to všechno mohlo znamenat? Na to jsem se tě chtěl zeptat.“

„A co přesně máš na mysli?“

„Přece tu poklonu až k zemi, před tvým bratříčkem Dmitrijem Fjodorovičem. Že až čelem o zem bouchl!“

„To snad mluvíš o otci Zosimovi?“

„Přesně tak, o otci Zosimovi.“

„Čelem?!“

„Aha, asi jsem se vyjádřil neuctivě. No budiž, tak je to neuctivé. Ale co to znamená?

„Nevím, co to znamená, Míšo.“

„Hned jsem si myslel, že tohle ti nevyloží. Nic tak zvláštního na tom nakonec nebude, zase asi jen takové ty obvyklé svatouškovské libůstky. Ale takovéhle kejkle – to není jen tak! A všichni další svatouškové to hned začnou vykládat po městě i po celé gubernii: Jestlipak víte, co to znamenalo? Řekl bych, že starý pán je opravdu bystrý a vyčenichal zločin. Prostě to u vás páchne.“

„Jaký zločin?“

Rakitin ze sebe zřejmě potřeboval cosi dostat.

„Ta vaše rodinka bude trošku kriminálnická. Odehraje se to mezi tvými brášky a tvým zazobaným tatíčkem. Proto otec Zosima pro každý případ už dopředu udeřil čelem o zem. Protože pokud se opravdu něco stane, tak všichni řeknou: Ach ano, jistě, však to taky svatý starec předpověděl, však to prorokoval! I když co je to za proroctví, že buší čelem do země? Jenže to ne – prý byl v tom symbol, alegorie a kdovíco ještě! Všichni ho budou velebit a všichni si to budou pamatovat: vida, tak on dopředu vytušil zločin a padoucha označil. Jenže takhle to u jurodivých bývá: před krčmou se křižujou, kdežto chrám kamenují. A tvůj starec to dělá taky tak. Spravedlivého žene holí a před vrahem se láme v pase.“

„O jakém zločinu to mluvíš? Jaký vrah? Máš rozum?“ Aljoša zůstal stát jako zařezaný a Rakitin zastavil taky.

„Jaký že zločin? Neříkej mi, že to nevíš! Vsadil bych se, že tě to samotného už taky napadlo. Ale víš, co je zajímavé, Aljošo? Že vždycky mluvíš pravdu, i když si přitom sedáš rovnou mezi dvě židle. Tak přemýšlel jsi o tom nebo ne? Přiznej se.“

„Přemýšlel,“ hlesl tiše Aljoša. Rakitina to až zaskočilo.

„Opravdu? No to mi snad ani neříkej, že tě to napadlo!“ zvolal.

„Vlastně… ne že bych o tom přemýšlel,“ mumlal dál Aljoša, „ale jak ses teď o tom všem tak divně rozpovídal, měl jsem najednou pocit, že to napadá mě samotného.“

„Vidíš to? (A jak jasně jsi to vyjádřil.) Vidíš? Když jsi tak dneska viděl vašeho tatíčka a brášku Mítěnku – myslels na zločin? Takže se nemýlím?“

„Počkej, počkej,“ přerušil ho poplašeně Aljoša. „Na základě čeho si tohle všechno myslíš…? A proč tě to tak zaujalo, to je vůbec první věc.“

„To jsou dvě různé, ale přirozené otázky. Odpovím ti na každou zvlášť. Proč si to myslím? Asi bych nic takového nepostřehl, kdybych dnes konečně neporozuměl tvému bratrovi Dmitriji Fjodorovičovi, kdybych naráz nepochopil, jaký vlastně je. Z jakéhosi jediného rysu jsem si ho najednou vykreslil celého. Tihle poctiví, ale smyslní lidé v sobě mají mez, kterou nesmějí překročit. Protože jinak… Jinak do vašeho tatíčka klidně vrazí nůž. Váš tatíček je přitom opilý a bezuzdný hanbář, který míru neznal nikdy a v ničem – takže až se jednou oba neudrží, skončí v příkopě…“

„Ne, Míšo, to ne, a pokud to vidíš jenom takhle, tak jsi mě potěšil. Protože to se nestane.“

„Tak proč se celý třeseš? Přece víš, jak to chodí. Mítěnka je sice poctivý chlap (je hloupý, ale poctivý), jenže je to smilník. Takové je jeho předurčení, jeho vnitřní podstata. Váš otec mu do vínku dal své ohavné zhýralství. Však se moc divím i tobě, Aljošo: jak je možné, že jsi panic? Ty jsi přece taky Karamazov. Ve vaší rodině chlípnost přerostla v zánět. A teď tihle tři chlípníci jeden druhého ostře sledují… s nožem v holínce. Ty tři tvrdé hlavy o sebe křísly, a ty třeba nakonec budeš čtvrtý.“

„Pokud mluvíš o té ženě, tak se mýlíš. Dmitrij… jí opovrhuje,“ vyslovil až rozechvěle Aljoša.

„Myslíš Grušeňku? Nene, chlapče, to není opovržení. Když kvůli ní opravdu nechal svou nevěstu, tak jí neopovrhuje. Tohle, chlapče… to je něco, čemu ty zatím nemůžeš rozumět. To se člověk zamiluje do něčeho krásného, do ženského těla nebo dokonce jen do jedné jeho části (a tomu chlípník rozumí), tak za ni klidně dá vlastní děti, zaprodá otce, matku, Rusko, vlast; poctivec začne krást, povaha mírná zavraždí, věrný najednou zradí. Opěvatel dámských nožek Puškin velebil ty nožky ve verších; jiní sice nevelebí, ale už pohled na ženské nožky je vhání do třasu… Tady opovržení nepomůže, i kdybys měl s tou Grušeňkou pravdu. I když jí pohrdá, stejně na ní visí.“

„Tomu já rozumím,“ vyhrkl nečekaně Aljoša.

„Že by? Ačkoli – když vybafneš rovnou takhle, tak to asi opravdu chápeš,“ poznamenal zlomyslně Rakitin. „Vyslovils to bezděčně, prostě ti to ulítlo. O to cennější doznání to je – znamená to, že je to věc, o níž už jsi přemýšlel, vášeň a smyslnost! Ty panici! Jsi tichošlápek, Aljošo, a svatoušek, to jistě, jenže čertví, o čem všem už i taková tichá voda neuvažovala, čertví, o čem všem už ponětí máš. Jsi sice panic, ale vida, jaké hlubiny už máš za sebou – však já si tě všímám už dávno. Však jsi taky Karamazov, pravý Karamazov, prosadila se tu krev a přirozený výběr. Po otci jsi vášnivec, po matce jurodivý. Proč se tak třeseš? Protože říkám pravdu? A víš co? Grušeňka mě onehdy prosila: přiveď mi ho (jako tebe), já už z něj ten hábit strhnu! A co se naprosila – proboha přiveď mi ho! Až mě napadlo, proč je na tebe tak strašně zvědavá. A řeknu ti, že to taky není jen tak obyčejná ženská!“

„Tak ji pozdravuj a vyřiď jí, že nepřijdu,“ ušklíbl se křečovitě Aljoša. „Dokonči svou řeč, Michaile, když už jsi začal, a já ti k tomu povím své.“

„Co bych dokončoval, všechno je jasné. Je to všechno stará vesta, kamaráde. A když v sobě toho smilníka máš i ty, tak což teprve tvůj bratr Ivan, který je ze stejné matky? A v tom tkví celý ten váš karamazovský problém – že jste požitkáři, mamonáři a blázni! Tvůj bratr Ivan, ač ateista, k čemuž se ve své zvrhlosti sám přiznává, si s jakýmsi neznámým, ale potrhlým záměrem píše ty své náboženské novinové moudrosti; to je tvůj bratr Ivan! Kromě toho chce bratru Míťovi přebrat jeho nevěstu a jak se zdá, už brzy se mu to zdaří. A ještě ke všemu jak – se souhlasem samotného Mítěnky, protože Mítěnka mu svou nevěstu dobrovolně přenechává, jen aby se jí zbavil, a on mohl co nejrychleji odejít ke Grušeňce. A všimni si ještě jedné věci: to všechno při vší své ušlechtilosti a nezištnosti. Přesně tihle lidé jsou nakonec jako osud sám! Ve vás aby se taky čert vyznal. On si svou proradnost dobře uvědomuje, ale sám se do té proradnosti hrne! A poslouchej dál: Mítěnkovi v cestě se najednou ocitá stařík otec. Do Grušeňky se nadobro zbláznil – stačí, aby se na ni podíval, a už se mu na jazyk hrnou sliny. Ten skandál ve starcově cele vyvolal jen kvůli ní, jen proto, že Miusov se opovážil mluvit o ní jako o ženštině pochybné pověsti. Zamiloval se víc než pominutý kocour. Dřív mu za pár krejcarů posluhovala při všelijakých kšeftících a v těch jeho putykách, jenže pak si najednou uvědomil, co v ní dříme, a dočista zdivočel, pomátl se a činí jí všelijaké návrhy, samozřejmě nemravné. Na tomhle společném chodníčku do sebe synáček s tatíčkem nutně narazí. Grušeňka si zatím drží od těla jak jednoho, tak druhého, kličkuje mezi nimi a jen je popichuje, zkoumá, která ta partie by byla výhodnější, protože z papínka by se sice dalo vyrazit dost peněz, jenže ten se s ní neožení a nakonec zlakotní tak, že jeho peněženka pro ni zůstane uzavřená. Tím pádem svou cenu získává i Mítěnka, protože ten peníze zatím nemá, ale zato je schopen se s ní oženit. Ano prosím, oženit! Opustit svou neskonale krásnou nevěstu Katěrinu Ivanovnu, tu bohatou šlechtičnu a plukovnickou dcerku, a vzít si Grušeňku, kterou si kdysi vydržoval ten starý kupec, zhýralec a bývalý starosta města Samsonov. A přesně na tohle číhá bratr Ivan, protože to mu hraje do ruky: najednou bude mít Katěrinu Ivanovnu, po níž tolik touží, a s ní shrábne i šedesát tisíc věna. Pro bezvýznamného chudinku jako on to do začátku musí být velké lákadlo. A všimni si ještě něčeho: nejenže Míťovi nijak neublíží, ale bude mu za to nadosmrti vděčný. Já vím zcela spolehlivě, že Mítěnka minulý týden v hospodě namol opilý mezi cikánkami vykřikoval, že své nevěsty Katěriny není hoden, kdežto jeho bratr Ivan jí naopak hoden je. Nu a Katěrina Ivanovna sama takového zbožňovatele jako Ivan Fjodorovič určitě úplně neodmítne, však mezi nimi dvěma váhá již dnes. Já nechápu, čím vás ten Ivan tak ohromil, že se mu všichni koříte? Vždyť jste mu pro smích – má se jako pán, a ještě ke všemu na váš účet.“

„Jak tohle všechno můžeš vědět? A tak skálopevně to tvrdit?“ zeptal se najednou ostře Aljoša a zasmušil se.

„A proč ty se ptáš a mé odpovědi se předem bojíš? To přece znamená, že mám pravdu a ty sám to připouštíš!“

„Ty nemáš rád Ivana, tak je to. Ivan by se na peníze nenachytal.“

„Ne? A co na krásu Katěriny Ivanovny? Nejsou tu přece jen peníze, i když šedesát tisíc – to zní opravdu vábně.“

„Ivan má vznešenější zájmy. Na toho tisíce nedělají dojem. A nehledá ani peníze, ani klid. Možná ho zajímají spíš útrapy.“

„Jak to myslíš? S vámi šlechtici je to těžké!“

„Je to duše zvichřená, Míšo. A jeho duch se ocitl v zajetí. Hárá v něm velká, ale nedořešená myšlenka. Patří k těm, co nepotřebují miliony, ale musí mít jasno v hlavě.“

„Tak tohle je literární výpůjčka, Aljoško. Napodobuješ svého starce. Ivan vás všechny tou svou hádankou zaskočil!“ vykřikl Rakitin s nezastíraným vztekem. Dokonce i ve tváři se celý proměnil a rty měl najednou křečovitě sevřené. „Hádanka je to vlastně hloupá a není tu co uhádnout. Jen se trochu zamysli a přijdeš na to sám. Ten jeho článek je komický a nesmyslný. Vybav si tu jeho hloupou teorii: schází-li nám nesmrtelnost duše, pak tu nejsou ani ctnosti, což znamená, že vše je dovoleno. (Ostatně uvědomuješ si, co vykřikl tvůj bráška Mítěnka? To si budu pamatovat!) Pro mizery vskutku lákavá teorie. Ačkoli přeháním, to je hloupost… Nejde o mizery, ale o školometské fanfaróny, obtěžkané ‚nedozírnými hlubinami ducha‘. Jen se naparuje, a oč přitom ve skutečnosti jde? Na jedné straně nemůžeme neuznat a na straně druhé nelze nepřipustit… Celá ta jeho teorie je jen lumpárna! Lidstvo v sobě samo najde sílu, aby žilo pro ctnosti, a to i tehdy, když v nesmrtelnost duše věřit nebude! Najde ji v lásce ke svobodě, rovnosti a bratrství…“

Rakitin se rozhorlil tak, že se skoro neovládal. Pak se ale zprudka zarazil, jako by si na něco vzpomněl.

„Tak dost,“ zašklíbil se ještě křečovitěji. „Pročpak se směješ? Myslíš si, že jsem trapný pitoma?“

„Ne, něco takového by mě ani nenapadlo. Jsi chytrý, a odpusť mi ten přihlouplý úsměšek. Já přece chápu, že tě něco může navztekat, Míšo. Ale z toho tvého zápalu jsem pochopil, že tobě Katěrina Ivanovna taky není lhostejná, což mě napadlo už dávno, kamaráde, právě proto nemáš mého bratra Ivana rád. Nežárlíš na něj?“

„To bych mohl žárlit taky na její peníze! Ještě něco?“

„Ne, hlavně o penězích mluvit nebudu, protože tě nechci urážet.“

„Tomu věřím, protože to říkáš ty, ale ďas vás všechny vem, s tím vaším Ivanem! Nikdo z vás nechápe, že k tomu, aby ho člověk nesnášel, žádnou Katěrinu Ivanovnu nepotřebuje. A proč bych ho taky měl mít rád, hrome! On mi klidně nadává, kdy se mu zlíbí. Tak proč bych já neměl mít právo nadávat zase jemu?“

„V životě jsem neslyšel, že by o tobě něco řekl, ani pěkného, ani ošklivého; on o tobě nemluví vůbec.“

„To já slyšel, že před pár dny na mě u Katěriny Ivanovny nenechal nit suchou – tolik se údajně o mou maličkost zajímal. Takže nevím, kdo tu na koho žárlí, chlapče! Ráčil se údajně vyjádřit v tom smyslu, že pokud se v nejbližší době nerozhodnu pro kariéru archimandrity a nedám se na mnišskou dráhu, určitě odjedu do Petěrburgu, určitě začnu pracovat v nějaké velké literární revue, a to v její kritické rubrice, takových deset let tam budu psát a nakonec celý časopis získám do svého vlastnictví. Pak ho budu vydávat dál, a to docela určitě v liberálně ateistickém duchu se socialistickým odstínem, ba možná dokonce spíš s nepatrným přísvitem, ale přitom s očima na šťopkách, tedy budu se snažit vyhovět těm i oněm a vrtákům vytírat zrak. Podle výkladu tvého vypečeného bratříčka vyplyne konec mé kariéry z toho, že socialistický příklon mi rozhodně nebude bránit v tom, abych penízky z předplatného neukládal na běžný účet a čas od času je pod dohledem nějakého židáčka neinvestoval, to vše tak dlouho, dokud si v Petrohradu nepostavím pořádný činžovní dům, do nějž přemístím redakci a do ostatních pater nastěhuju nájemníky. Dokonce už stanovil i místo, kde dům vyroste: u nového kamenného mostu přes Něvu, který prý má podle projektu spojit Litějnou s Vybrogskou…“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bratři Karamazovovi.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.