The Book of Joy: Finding Enduring Happiness in an Uncertain World

Text Copyright © The Dalai Lama Trust, Desmond Tutu,

Douglas Abrams, 2016

Translation © Tamara Váňová, 2016

Fotografie na přední straně obálky a na stranách 2, 170, 302 a 348 © Miranda Penn Turin, fotografie na zadní straně obálky a fotografie na stranách 8, 12, 20, 36, 74, 86, 188, 272 a 286 © Tenzin Choejor

Book design © Amanda Dewey

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2017

ISBN epub 978-80-7565-125-9

ISBN mobi 978-80-7565-126-6

Pozvánka k radosti

U příležitosti jedné z našich speciálních oslav narozenin jsme se na týden setkali v Dharamsale, abychom se potěšili svým přátelstvím a zároveň vytvořili něco, co, jak doufáme, bude narozeninovým dárkem i pro ostatní. Není na světě pravděpodobně nic, co by přinášelo větší radost než zrození, a přesto tolik života prožíváme ve smutku, napětí a utrpení. Doufáme, že tato kniha pro vás bude pozvánkou k prožitku větší radosti a většího štěstí.

Naši budoucnost neurčuje žádný temný osud. Určujeme si ji my sami. Každý den a každý okamžik jsme schopni tvořit a přetvářet vlastní život a samotnou kvalitu lidského života na této planetě. To je síla, kterou sami držíme v rukou.

Trvalou radost nelze získat dosažením jakéhokoli cíle nebo úspěchu. Radost nespočívá v majetku nebo slávě. Spočívá pouze v lidské mysli a srdci a tam, jak doufáme, ji také najdete.

Náš spoluautor Douglas Abrams laskavě souhlasil s tím, že nám s tímto projektem pomůže, a v průběhu celého týdne v Dharamsale s námi dělal rozhovory. Požádali jsme ho, aby naše hlasy propojil a doplnil svým hlasem komentátora tak, abychom se mohli podělit nejen o své názory a zkušenosti, ale aby zaznělo i to, co jako zdroje radosti odhalili vědci a další lidé.

Nemusíte nám věřit. Nic z toho, co říkáme, by se nemělo brát jako dogma. Pouze s vámi chceme sdílet poznání, k němuž jsme my dva přátelé z naprosto odlišných světů během svého dlouhého života dospěli, co jsme zažili a co jsme se naučili. Doufáme, že pravdivost názorů, které zde najdete, ověříte tím, že je uplatníte ve svém vlastním životě.

Každý den přináší novou možnost začít znovu. Každý den máte narozeniny.

Nechť je tato kniha požehnáním pro všechny cítící bytosti a pro všechny Boží děti – včetně vás.

Tändzin Gjamccho,

Jeho Svatost dalajláma

Desmond Tutu,

emeritní arcibiskup Kapského Města

Úvod

Douglas Abrams

Když jsme za ohlušujícího řevu tryskových motorů vystoupili z letadla se zasněženými úpatími Himalájí za zády, dva staří přátelé se objali. Arcibiskup se něžně dotkl dalajlámových tváří, který na oplátku našpulil rty, jako by posílal arcibiskupovi polibek. Byl to moment obrovské náklonnosti a přátelství. V průběhu ročních příprav na tuto návštěvu jsme si uvědomovali, co by toto setkání mohlo znamenat pro svět, ale nikdy jsme si neuvědomili, co by společně strávený týden mohl znamenat pro ně dva.

Je pro mě obrovská čest a zároveň velmi náročný úkol pokusit se sdílet s vámi týden rozmluv, k nimž došlo v indické Dharamsale, v místě dalajlámova exilového pobytu. Doufám, že se mi v této knize podaří podělit se o jejich intimní dialog naplněný zdánlivě nekonečným smíchem a přerušovaný řadou dojemných okamžiků lásky a ztrát.

I když se zatím setkali jen párkrát, spojuje je přátelství, které přesahuje krátký společně strávený čas, a navzájem se považují za „nezbedné duchovní bratry“. Je to poprvé a pravděpodobně naposledy, co se jim podařilo strávit společně tolik času a radovat se ze svého přátelství.

Těžké kroky lidské smrtelnosti nebyly od našich hovorů nikdy daleko. Plán naší cesty musel být dvakrát přepracován, aby se arcibiskup mohl zúčastnit několika pohřbů svých vrstevníků. S ohledem na jejich zdravotní stav a na to, že jim světová politika brání trávit společně čas, si uvědomujeme, že toto setkání může být docela dobře jejich posledním.

Týden jsme seděli v tlumeném osvětlení pečlivě nastaveném tak, aby netrápilo dalajlámovy citlivé oči, zatímco kolem nás natáčelo pět kamer. Cílem našeho hledání bylo pochopit radost a během naší cesty jsme se zabývali mnoha velmi hlubokými tématy lidského života. Pátrali jsme po skutečné radosti, která by nebyla závislá na zvratech vnějších okolností. Věděli jsme, že si během hovorů budeme muset otevřeně promluvit i o překážkách, jež způsobují, že se radost často může jevit jako prchavá záležitost. Bylo úžasné naslouchat, jak tyto dvě významné vůdčí osobnosti probírají osm pilířů radosti – čtyři pilíře mysli a čtyři pilíře srdce – které představují základy radostnějšího života. Oba se sice na nejdůležitějších zásadách shodují, zároveň nám ale nabízejí rozdílné pohledy, jež by mohly čtenářům pomoci najít trvalé štěstí v proměnlivém a často bolestném světě.

Každý den jsme měli možnost popíjet teplý čaj Darjeeling a společně pojídat tibetské chlebové placky. Na tyto denní čaje a obědy dostali pozvání všichni, kdo se na natáčení rozhovorů podíleli. Jedno obdivuhodné dopoledne dalajláma ve svém soukromém sídle dokonce zasvětil arcibiskupa do svých meditačních praktik a arcibiskup mu zase na oplátku udělil svaté přijímání, což je obřad obvykle vyhrazený pouze křesťanským věřícím.

Koncem společně stráveného týdne jsme oslavili dalajlámovy narozeniny v jedné z internátních škol, Tibetan Children’s Village, která je určená dětem, jež uprchly z Tibetu, kde jim čínské úřady zakazují vzdělání v rodném jazyce založené na tibetské kultuře. Tibetští rodiče své děti posílají s průvodci přes horské průsmyky s vidinou, že je dovedou do jedné z dalajlámových škol. Jen stěží si umíme představit zármutek rodičů při loučení se svými potomky, s nimiž se možná setkají až za řadu let, pokud vůbec.

Více než dva tisíce žáků a učitelů této nepřízní osudu pronásledované školy nadšeně zdravilo dalajlámu, který – přestože mu jeho řeholní slib zakazuje tančit – se nejistě pohupoval do rytmu za doprovodu arcibiskupova nezkrotně divokého tance.

Dalajláma a arcibiskup patří k významným duchovním vzorům současnosti, jsou morálními autoritami, které přesahují své vlastní tradice a vždy vystupují ve jménu blaha lidstva jako celku. Inspirují miliony lidí svou odvahou, houževnatostí a neochvějnou vírou v lidskost, jimiž vzdorují dnes tak módnímu cynismu, který hrozí, že nás všechny pohltí. Jejich radost není snadno dosažitelná, ani povrchní, ale zušlechtěná ohněm nepřízně osudu, útlakem a zápasem. Dalajláma i arcibiskup nám kladou na srdce, že radost je naším přirozeným právem, ještě elementárnějším než pocit štěstí.

„Radost,“ jak řekl během onoho týdne arcibiskup, „je mnohem víc než štěstí. Zatímco štěstí se často chápe jako závislé na vnějších okolnostech, radost nikoli.“ Oba, jak dalajláma, tak arcibiskup, jsou ve svých závěrech zajedno v tom, že jde především o stav mysli a srdce, který v konečném důsledku vede ke spokojenému a smysluplnému životu.

Společné rozhovory se točily kolem toho, co dalajláma nazývá „posláním života“ – tedy vyvarování se utrpení a objevování štěstí. Podělili se s námi o pracně dosaženou moudrost, jak radostně žít tváří v tvář nevyhnutelným strastem života. Společně zkoumali, jak můžeme přetvořit radost z pomíjivého momentu do trvalého stavu, z prchavého pocitu do stálého způsobu bytí.

Tato kniha byla od samého začátku koncipována jako třívrstvý narozeninový dort.

...

První vrstvou je dalajlámovo a arcibiskupovo učení o radosti. Lze pociťovat radost bez ohledu na naše každodenní problémy? Ať už se jedná o frustraci plynoucí z ranní dopravní špičky, strach, že nebudeme schopni existenčně zajistit rodinu, hněv na ty, kdo nám ublížili, smutek ze ztráty milované osoby, nepříjemné pocity, jež s sebou nese choroba nebo hrůza ze smrti. Jak se vyrovnat s realitou života, aniž bychom cokoli odmítali, jak se povznést nad bolest a utrpení, jimž se nelze vyhnout? A i když jsme se svým životem spokojeni, jak žít v radosti, když tolik lidí kolem nás trpí – když zničující chudoba bere lidem budoucnost, když jsou ulice plné násilí a když ekologická devastace přímo ohrožuje samotnou existenci života na této planetě? Podobné otázky a řadu dalších se právě tato kniha pokouší zodpovědět.

Druhou vrstvu dortu tvoří současné vědecké poznatky na téma radosti a dalších aspektů, jež považujeme za nezbytné pro udržení pocitu štěstí. Nová vědecká poznání o tom, jak funguje mozek, a závěry experimentální psychologie nám poskytují vhled do toho, co lidem prospívá. Dva měsíce před setkáním s dalajlámou a arcibiskupem jsem obědval s neurovědcem Richardem Davidsonem, který je průkopníkem v oboru výzkumu, jak vlastně lidé prociťují štěstí. Ve své laboratoři studoval meditující jedince a dospěl k závěru, že meditace ovlivňuje mozek řadou měřitelných blahodárných účinků. Seděli jsme u stolu na zahrádce vietnamské restaurace v San Francisku a nikdy neutuchající vítr čechral prošedivělé kudrny jeho chlapeckého účesu. Nad jarními závitky Davidson prohlásil, že se mu dalajláma kdysi svěřil, že vědu o meditaci shledává přínosnou zvláště ve chvíli, kdy vstává brzy ráno z postele, aby se pustil do meditace. Pokud tato věda pomáhá dalajlámovi, může ještě více pomoci i většině z nás.

Příliš často jsme svědky toho, že duchovno a věda působí proti sobě, jedno jde druhému „po krku“. Přesto je arcibiskup Tutu přesvědčen o důležitosti toho, co nazývá „sebepotvrzující pravdou“ – když řada různých vědních oborů směřuje ke stejnému závěru. Stejně tak trval dalajláma na tom, aby tato kniha nebyla buddhistickou nebo křesťanskou, ale obecně platnou a podporovanou nejen názory a tradicí, ale i vědou. (Aby bylo naprosto jasno: Jsem žid, a přestože se neidentifikuji jako ortodoxní, zní to jako začátek nějakého vtipu: To se tak v baru sejdou buddhista, křesťan a žid...)

Třetím stupněm narozeninového dortu jsou příběhy, které se přihodily během týdne stráveného s dalajlámou a arcibiskupem v Dharamsale. Tyto detailní a osobní kapitoly mají za úkol zprostředkovat čtenáři cestu od prvního objetí po závěrečné loučení.

Na konec knihy jsme také zařadili část o tom, jak lze radost procvičovat. Oba učitelé se s námi podělili o své každodenní zvyklosti, jež pro ně představují jakési kotvy vlastního citového a duchovního života. Cílem není vytvořit recept na radostný život, ale nabídnout některé z technik a tradic, které dalajlámovi a arcibiskupovi pomáhají a nepochybně pomohly i nespočtu dalších lidí různých kultur v průběhu uplynulých tisíciletí. Doufejme, že vám tato praktická cvičení pomohou začlenit předkládaná učení, vědu a příběhy do každodenního života.

Měl jsem tu čest pracovat s mnoha významnými duchovními učiteli a vědeckými průkopníky současnosti, abych jim pomohl vyjádřit jejich názory na zdraví a pocity štěstí tak, aby byly srozumitelné i ostatním. (Mnozí z těchto vědců do knihy velkoryse přispěli svým výzkumem.) Jsem přesvědčen, že moje okouzlení – možná spíš posedlost – radostí má své kořeny v dětství stráveném v láskyplném prostředí domova, nad nímž však visel stín černého psa deprese. Tím, že jsem byl od raného dětství svědkem a účastníkem hluboké bolesti, vím, k jaké spoustě lidského trápení dochází v hlavě a srdci. Měl jsem pocit, že týden v Dharamsale je výjimečným a podnětným vrcholem celoživotní pouti k pochopení jak radosti, tak utrpení.

Coby vyslanec obyčejných lidí jsem se pět dní účastnil těchto rozhovorů a mohl na vlastní oči sledovat dvě z nejlaskavějších osob této planety. Jsem velmi skeptický vůči magickým pocitům, jež někteří připisují přítomnosti duchovních učitelů, ale hned první den jsem cítil, jak mi začíná brnět hlava. Bylo to překvapivé, ale možná šlo jen o příklad toho, jak se mé zrcadlové neurony, tyto zvláštní empatické mozkové buňky, vnitřně ztotožňují s tím, čeho jsem svědkem v přítomnosti těchto dvou nesmírně láskyplných mužů.

Na tento velice obtížný úkol vytáhnout to nejpodstatnější z jejich moudrosti jsem naštěstí nebyl sám. Od začátku do konce mě doprovázel Thupten Jinpa, hlavní dalajlámův tlumočník po více než tři desetiletí. Mnoho let strávil jako buddhistický mnich, ale vzdal se svých rouch a vyměnil je za sňatek a rodinu v Kanadě, což z něj učinilo ideálního partnera při převodu myšlenek nejen mezi jazyky, ale i mezi světy. Společně jsme se nejen účastnili rozhovorů, ale Jinpa mi také pomáhal připravovat otázky a interpretovat odpovědi. Stal se spolehlivým spolupracovníkem a skvělým přítelem.

Nebyli jsme to jen my, kdo pokládal otázky. Vyzvali jsme veřejnost, aby se zeptala na radost, a přestože jsme nakonec měli jen tři dny na to, abychom dotazy posbírali, obdrželi jsme jich přes tisíc. Úžasné bylo, že nejčastěji kladenou otázkou nebylo, jak dosáhnout vlastní radosti, ale jak je možné radostně žít ve světě plném utrpení.

...

Často na sebe během týdne rozhovorů oba hlavní účastníci škádlivě hrozili prstem, ale chvíli na to si opět láskyplně tiskli ruku. Při prvním obědě vzpomínal arcibiskup na to, jak kdysi společně přednášeli. Když se připravovali na vstup na scénu, dalajláma – celosvětová ikona soucitu a míru – předstíral, že chce svého staršího duchovního bratra uškrtit. Arcibiskup se na něho obrátil a řekl: „Tak pozor, jsme v záběru kamer, chovejte se jako svatý muž!“

Oba tito muži nám připomínají, že to, na čem skutečně záleží, je naše volba, jak se každodenně chováme. I svatí muži se musí chovat jako svatí muži. Ale to, jak si myslíme, že se svatí muži chovají, vážně a přísně, zbožně a rezervovaně, je jen stěží způsob, jak se zrovna tihle dva staví ke světu a sami k sobě.

Arcibiskup nikdy netvrdil, že je svatý, a dalajláma se považuje za prostého mnicha. Nabízejí nám odraz skutečných životů plných bolesti a zmatků, uprostřed nichž byli schopni najít jistou míru klidu, odvahy a radosti, o niž se můžeme snažit i v našem životě. Za poslání této knihy považují tlumočit nejen moudrost, k níž dospěli, ale i lidskost. Utrpení se nelze vyhnout, tvrdí, ale jak na toto utrpení reagujeme, to už je naše volba. Ani útisk, ani okupace nám nemohou vzít svobodu volby našich reakcí.

Až do posledního okamžiku nebylo jisté, zda lékaři arcibiskupovi dovolí přicestovat. Rakovina prostaty se vrátila a léčba tentokrát nezabírala dostatečně rychle. Arcibiskup v současné době podstupuje experimentální léčbu s cílem udržet rakovinu pod kontrolou. Mým největším překvapením při přistání v Dharamsale bylo vzrušení, očekávání, a možná i náznak starostí, jež vyzařovaly z jeho širokého úsměvu a zářivých šedomodrých očí.

Příjezd: Jsme křehké bytosti

Jsme křehké bytosti, a právě z této slabosti, nikoli navzdory jí, objevujeme možnosti skutečné radosti,“ řekl arcibiskup, když jsem mu podával jeho elegantní černou hůlku se stříbrnou rukojetí ve tvaru anglického chrta. „Život je plný problémů a strastí,“ pokračoval. „Strachu se nelze vyhnout, stejně jako bolesti a nakonec smrti. Vezměte si třeba návrat rakoviny – ten opravdu umí mozek pěkně zaměstnat.“

Jedním z vedlejších účinků léků, jež arcibiskup užíval, je únava, a proto většinu letu do Indie prospal s béžovou dekou přes hlavu. Plánovali jsme si, že si během letu pohovoříme, ale spánek byl důležitější. Když jsme se blížili k Dharamsale, snažil se sdílet alespoň pár rychlých myšlenek.

Protože je letiště v Dharamsale otevřené jen po několik hodin denně a arcibiskup si potřeboval odpočinout, přenocovali jsme v Amritsaru. Ráno jsme navštívili Hari Mandir Sáhib, nejposvátnější svatyni sikhismu. Horní patra Zlatého chrámu jsou doslova oděna do zlata. Do gurudváry vedou čtyři vchody, což symbolizuje tradiční otevřenost vůči všem lidem i náboženstvím. Připadlo nám nanejvýš vhodné uctít toto místo, protože jsme zahajovali mezináboženské setkání, jež spojí dvě významná světová náboženství, křesťanství a buddhismus, hloubavým dialogem.

Ve chvíli, kdy nás pohltil dav návštěvníků svatyně, jenž činí sto tisíc lidí denně, dostali jsme telefonickou zprávu, že dalajláma se rozhodl přijít arcibiskupovi naproti přímo na letiště, což je vzácná čest projevovaná pouze hrstce z nekonečného proudu hodnostářů, kteří mu přijíždějí vzdát hold. Bylo nám řečeno, že je již na cestě. Ve spěchu jsme vezli arcibiskupa na invalidním vozíku od chrámu zpět na letiště. Holou hlavu měl pokrytou oranžovým šátkem, což je povinný výraz úcty při vstupu do svatyně, takže vypadal jako pestrobarevný pirát.

Mikrobus se po centimetrech prodíral přecpanými ulicemi Amritsaru, kde do sebe v boji o místo narážely davy chodců, jízdních kol, aut, skútrů a zvířat za zvuků symfonie klaksonů. Ulice lemovaly betonové budovy, z nichž trčela ocelová výztuž z nikdy nedokončených rekonstrukcí. Naším velkým přáním bylo, aby letadlo stihlo dvacetiminutovou vzdálenost za ještě kratší dobu, protože představa dalajlámy čekajícího na letištní ploše nám dělala starosti.

„Obávám se, že schopnost nalézt větší radost,“ dodal arcibiskup při přistávaní, „nás neuchrání před nevyhnutelností utrpení a zármutku. Skutečnost je taková, že se možná i snáze rozpláčeme, také se ale snadněji budeme smát. Je v nás zkrátka víc života. Zároveň s tím, jak nacházíme větší radost, se můžeme snadněji vyrovnávat i s utrpením způsobem, který nás spíše zušlechťuje, než přivádí do stavu roztrpčenosti. Strádáme, aniž bychom se cítili ukřivdění. Prožíváme hoře, aniž bychom zahořkli.“

Sám jsem byl mnohokrát svědkem arcibiskupových slz i jeho smíchu. Je pravda, že smíchu častěji než slz, ale to nic nemění na tom, že se poměrně snadno rozpláče. Nejčastěji kvůli tomu, co ještě nedošlo vykoupení, co ještě nedosáhlo úplnosti. Na tom všem mu záleží, to všechno se ho hluboce dotýká. Jeden z redaktorů jeho knihy měl nemocného vnuka, který se ocitl na velmi dlouhém seznamu arcibiskupových denních modliteb. O několik let později ho redaktor požádal, zda by se za vnuka znovu nepomodlil, protože jeho choroba se vrátila. Arcibiskup odvětil, že se za chlapce nikdy modlit nepřestal.

Z okýnka letadla jsme pozorovali sněhem pokryté hory, které tvoří pohlednicové pozadí dalajlámova exilového domova. Po čínské invazi do Tibetu uprchl dalajláma spolu se stovkami tisíc Tibeťanů do Indie. Uprchlíci byli dočasně umístěni v indických nížinách, kde jich kvůli horku a komárům spousta onemocněla. Indická vláda nakonec rozhodla, že dalajlámovo sídlo bude v Dharamsale, za což byl dalajláma velice vděčný s ohledem na vyšší nadmořskou výšku a chladnější klima. Časem se tam odstěhovalo také mnoho dalších Tibeťanů, jako by se jejich společenství stýskalo po hornaté krajině a vysoké nadmořské výšce jejich domoviny. A především samozřejmě toužili žít co možná nejblíže svému duchovnímu a politickému vůdci.

Dharamsala se nachází v severním indickém státě Himáčalpradéš a i Briti, když ještě Indii vládli, sem jezdívali, aby unikli úmorným vedrům indického léta. Když jsme se blížili k tomuto bývalému britskému letovisku, rozprostíral se pod námi zelený koberec borovic a zemědělských polí. Těžká bouřková mračna a mlha často malé letiště uzavřou, což se stalo i při mé poslední návštěvě, ale dnes bylo nebe modré a chmýří oblak zůstávalo za vrcholky hor. Naše letadlo přistávalo v prudkém klesání.

Jedna důležitá otázka tvoří základ celé naší existence,“ řekl dalajláma před naší návštěvou. „Co je vlastně posláním života? Po zralé úvaze jsem přesvědčený, že smyslem života je nalézt štěstí.

Je jedno, zda jste buddhista jako já, nebo křesťan jako arcibiskup, nebo věřící kteréhokoli jiného vyznání, případně člověk zcela nevěřící. Od momentu zrození si každá lidská bytost snaží zajistit štěstí a vyhnout se utrpení. Žádné rozdílnosti v kultuře, vzdělání, ani v náboženství to neovlivní. Ze samotné podstaty svého bytí prostě toužíme po radosti a spokojenosti. Ale tyto pocity jsou tak často prchavé a vzácné, jako když si na nás sedne motýl a pak opět odletí.

Základní zdroj našeho štěstí je v nás samých. Není ani v penězích, ani v moci, ani v postavení. Někteří z mých přátel jsou miliardáři, ale jsou to lidé velmi nešťastní. Moc a peníze vnitřní klid nepřinesou. Vnější úspěch nenastolí skutečnou vnitřní radostnost. Musíme hledat uvnitř.

Je smutné, že mnohé z toho, co ničí naši radost a štěstí, si vytváříme sami. Často to pochází z negativních sklonů naší mysli, z přecitlivělosti nebo z neschopnosti ocenit a využít zdroje, jež máme v sobě. Utrpení způsobené přírodními katastrofami ovlivnit nemůžeme, ale utrpení pramenící z našich každodenních pohrom ovlivnit můžeme. Většinu svého utrpení si totiž působíme sami, a tak by mělo být logické, že máme také schopnost vytvářet více radosti. Zkrátka to závisí na postojích, perspektivách a reakcích, které do situací a do vztahů s jinými lidmi vnášíme. Když jde o osobní štěstí, existuje celá řada věcí, které jako jednotlivci můžeme udělat.“

Brzdy se zmocnily pneumatik podvozku a setrvačná síla nás nutila do předklonu, pak se letadlo s burácením otřásalo, až spěšně zastavilo na krátké ranveji. Okýnkem letadla jsme na letištní ploše viděli stát dalajlámu s velkým žlutým slunečníkem nad hlavou, který ho chránil před jasným indickým sluncem. Měl na sobě vínově rudé roucho a červený šál a mohli jsme zahlédnout i pruh šafránové žluti na jeho nátělníku. Po obou stranách stál doprovod úředníků a letištního personálu v oblecích. O bezpečnost se starali indičtí vojáci v khaki uniformách.

Média na letiště přístup neměla. Šlo o důvěrné přivítání, jež směl zvěčnit pouze dalajlámův osobní fotograf. Když arcibiskup belhavě sestupoval po příkrých schůdcích z letadla ve svém modrém blejzru s charakteristickou kšiltovkou na hlavě, dalajláma mu vyšel v ústrety.

Dalajláma se usmíval a oči mu zářily za velkými hranatými brýlemi. Hluboce se uklonil, arcibiskup rozpřáhl paže a objali se. Kousek poodstoupili, drželi se navzájem za ramena a dlouze si hleděli do očí, jako by nemohli uvěřit tomu, že jsou skutečně opět spolu.

„Dlouho jsem vás neviděl,“ prohlásil arcibiskup Tutu a něžně se dotýkaje dalajlámovy tváře ho zpytavě studoval konečky prstů. „Vypadáte skvěle.“

Dalajláma, který nepouštěl arcibiskupova drobná ramena, našpulil rty, jako by mu posílal vzdušný polibek. Arcibiskup zvedl levou ruku, na níž se zablýskl zlatý snubní prsten, a uchopil dalajlámovu bradu mezi palec a ukazováček, jako by šlo o milovaného vnoučka. Pak se arcibiskup předklonil, aby dalajlámu políbil na tvář. Dalajláma, který není na polibky od kohokoli zvyklý, nejdřív ucukl, ale pak se blaženě rozesmál. Arcibiskupův pronikavý smích se k němu vzápětí přidal.

„Polibek moc rád nemáte,“ řekl arcibiskup a vlepil mu další na druhou tvář. Zajímalo by mě, kolik dostal dalajláma polibků za celý svůj život od té doby, co ho ve dvou letech odloučili od rodičů a vychovávali v uzavřeném, polibkům tak vzdáleném světě.

Poté následovalo slavnostní předání khatagu (bílé šály). Jde o tibetský zvyk, jímž se vítá host a vyjadřuje se mu úcta. Dalajláma se uklonil se sepjatými dlaněmi ve výši srdce. Arcibiskup sňal z hlavy kšiltovku a úklonu opětoval. Dalajláma pak arcibiskupovi přehodil šálu kolem krku. Oba muži si něco pošeptali do ucha ve snaze přehlušit ještě burácející motory letadla. Dalajláma uchopil arcibiskupovu ruku a pomalým krokem se pod žlutým slunečníkem vydali směrem k letištnímu terminálu, po cestě se smáli a vtipkovali, jako by jim bylo spíše osm než osmdesát.

Přestože měl arcibiskup bílý šál obtočený kolem krku, splýval mu podél jeho drobného těla skoro až na zem. Velikost darovaného khatagu odráží úctu, kterou dárce projevuje příjemci. Nejdelší šály dostávají vysocí lámové. Tento khatag byl ten nejdelší, jaký jsem kdy viděl. V průběhu týdne s tím, jak se mu na krku objevoval jeden khatag za druhým, arcibiskup vtipkoval, že se cítí jako chodící věšák.

Uvedli nás do malé místnosti, kde vedle sebe stálo pár hnědých sedaček, nachystaných pro dalajlámu v případě jeho často zpožděných nebo zrušených odletů z Dharamsaly. Před budovou letiště jsme podél skleněné stěny viděli zástupy novinářů čekajících na příležitost ulovit fotografii nebo položit dalajlámovi otázku. Teprve v tu chvíli jsem si uvědomil, o jak významné, dokonce historické setkání jde. Je snadné ztratit se v organizování cesty a zapomenout, že společně strávený čas těchto dvou mužů je pro svět velmi důležitou událostí.

V salonku se všichni posadili. Na sedačce vedle arcibiskupa seděla jeho dcera Mpho oblečená do afrických šatů zářivě zelenočervených vzorů, hlavu ozdobenou látkou odpovídajících barev. Tato nejmladší ze čtyř arcibiskupových dětí kráčela ve šlépějích svého otce, byla vysvěcena na kněžku a v současné době zastává funkci výkonné ředitelky Nadace Desmonda a Leah Tutuových (Desmond and Leah Tutu Legacy Foundation). Během naší cesty Mpho poklekla a požádala o ruku svou přítelkyni Marceline Van Furthovou. Cesta se uskutečnila jen pár měsíců před tím, než Nejvyšší soud USA dospěl k přelomovému rozhodnutí legalizovat sňatky mezi osobami stejného pohlaví, ale arcibiskup sám podporoval práva homosexuálů již desítky let. Co mnozí zapomínají – zvláště ti, k nimž jeho morální kritika směřuje – je to, že arcibiskup ostře odsuzuje jakoukoli formu útlaku nebo diskriminace, ať už ji spatřuje kdekoli. Krátce po uzavření sňatku se pak Mpho vzdala kněžského titulu, protože Jihoafrická anglikánská církev homosexuální sňatky neuznává.

„Opravdu jsem se těšil na oslavu vašich narozenin,“ řekl dalajláma, „ale vaše vláda se mnou měla problém. V té době jste to okomentoval několika ostrými slovy,“ pokračoval a položil ruku na arcibiskupovo předloktí. „Ocenil jsem to.“ Několik ostrých slov bylo hodně slabé vyjádření.

Myšlenka strávit týden v Dharamsale u příležitosti oslav dalajlámových narozenin vznikla o čtyři roky dříve, když arcibiskup Tutu slavil osmdesáté narozeniny v jihoafrickém Kapském Městě. Dalajláma byl pozván jako čestný host, ale jihoafrická vláda ustoupila nátlaku ze strany Číny a nebyla ochotna udělit dalajlámovi vstupní vízum. Čína je totiž jedním z největších dovozců jihoafrických nerostných surovin.

Před oslavou narozenin byl arcibiskup denně na předních stránkách jihoafrických novin a kritizoval vládu za její proradnost a licoměrnost. Dokonce vládnoucí stranu Africký národní kongres, za jejíž členy Tutu po desítky let bojoval, aby se mohli vrátit z exilu nebo být propuštěni z vězení, srovnával s nenáviděným režimem apartheidu. Řekl, že Africký národní kongres je dokonce ještě horší, protože politici rasové segregace své ničemnosti alespoň dělali otevřeně.

„Vždy se snažím nepůsobit potíže,“ pokračoval dalajláma s širokým úsměvem a pak pokývl směrem k arcibiskupovi, „ale byl jsem šťastný, že někdo na sebe ochotně vzal roli potíže působit. Byl jsem velmi šťastný.“

„Já vím,“ odpověděl arcibiskup. „Vy mě využíváte. To je ten problém. Využíváte mě a já se nikdy nepoučím.“

Arcibiskup pak něžně uchopil dalajlámovu ruku.

„To, že vám Jihoafričané nedovolili přijet na mé osmdesáté narozeniny, učinilo z oslav ještě působivější událost, protože skutečnost, že jsme si povídali prostřednictvím Googlu, přivábilo mnohem větší pozornost tisku, než by tomu bylo jinak. Ale nevadí, ať už jste kdekoli, vždy je o vás velký zájem. Nežárlím na to.

Vzpomínám si, že když jsme byli v Seattlu, hledali organizátoři dostatečně velký prostor, aby se tam vešli všichni, kdo se chtěli na vás přijít podívat. Nakonec to skončilo fotbalovým stadionem. Sedmdesát tisíc lidí si přišlo poslechnout muže, který ani neumí pořádně anglicky.“

Dalajláma se hlasitě rozesmál.

„To opravdu není hezké,“ pokračoval arcibiskup. „Budete se muset víc modlit, abych se vám v oblíbenosti přiblížil.“

Vzájemné škádlení je známkou důvěrnosti a přátelství, je důkazem toho, že víme o existenci zásobárny náklonnosti, z níž můžeme pít, ať už jsme jakkoli směšné a chybující lidské bytosti. Oba své vtipy směřovali stejně tak na sebe sama jako jeden na druhého, nikdy se navzájem neshazovali, ale neustále používali humor k upevňování vzájemného pouta a přátelství.

Arcibiskup chtěl poděkovat a představit každého jednotlivce, který přispěl k tomu, aby se cesta mohla uskutečnit. Představil svou dceru Mpho; filantropku a mírovou aktivistku Pam Omidyarovou, jejíž finanční podpora tuto cestu umožnila; a mne, ale dalajláma prohlásil, že nás všechny už zná. Pak arcibiskup představil mou ženu Rachel jako svou americkou ošetřující lékařku; Pat Christenovou, kolegyni Pam z nadace Omidyar Group; a budoucí snoubenku své dcery, Marceline, holandskou dětskou lékařku a profesorku epidemiologie. Posledního člena naší výpravy, ctihodného lámu Tändzina Dhondena, představovat nemusel, protože je mnichem v dalajlámově klášteře Namgjal.

Dalajláma vřele pohladil arcibiskupovu ruku, k čemuž pak pravidelně docházelo během celého týdne. Vyprávěli si o průběhu cesty a o zastávce v Amritsaru. „To je dobře. Je třeba si odpočinout,“ řekl dalajláma. „Pravidelně spávám osm až devět hodin denně.“

„Ale vstáváte hodně brzy, že?“ zeptal se arcibiskup.

„Máte pravdu. Ve tři hodiny.“

„Ve tři hodiny?“

„Každý den.“

„A pět hodin se modlíte?“ Arcibiskup svá slova zdůraznil tím, že vztyčil ruku s roztaženými pěti prsty.

„Ano.“

Arcibiskup protočil panenky a zavrtěl hlavou. „Ne, tak to je příliš.“

„Někdy medituji o povaze podstaty člověka prostřednictvím takzvané ‚sedmistupňové analýzy‘,“ řekl dalajláma. Jinpa nám později vysvětlil, že se jedná o buddhistický kontemplativní postup, jehož prostřednictvím člověk hledá skutečnou podstatu tím, že analyzuje vztah mezi ním a fyzickými a mentálními aspekty těla a mysli. „Například,“ pokračoval dalajláma, „když se na vás teď podívám a analyzuji, vidím, že toto je můj drahý a vážený přítel, biskup Tutu. Jenže ve skutečnosti je to jen jeho tělo, ne jeho podstata. Je to jeho mysl, není to on.“ Dalajláma se naklonil vpřed, aby zdůraznil svá slova, která představují paradoxní záhadu starou jako samotný buddhismus. „Kde je podstata biskupa Tutua? Tu najít nelze.“ Rozpustile plácl arcibiskupa po ruce.

Arcibiskup vypadal mírně zmateně a zaskočeně.

„Opravdu?“

„I v kvantové fyzice,“ dodal dalajláma, „se na to dívají podobně. Žádná objektivní věc ve skutečnosti neexistuje. Není nic, co můžeme v konečném důsledku najít. Podobně jako v analytické meditaci.“

Arcibiskup zmateně skryl tvář do dlaní. „Tohle bych dělat nemohl.“ Dalajláma může argumentovat, že neexistuje podstata arcibiskupa Tutua, ale zároveň je tu osoba, přítel, výjimečný přítel, který – bez ohledu na dalajlámovo všeobecně přátelské chování vůči všem – je pro něj jedinečný a zjevně velmi důležitý. Jinpa a já jsme probírali, co tento vztah dalajlámy a arcibiskupa činí tak unikátním. Pro oba z nich je pravděpodobně poměrně vzácné najít skutečného přítele. Koneckonců, klub morálních autorit nemá příliš mnoho členů. Životy obou jsou plné lidí, kteří k nim vzhlížejí jako k ikonám. Musí to být úleva setkat se s někým, kdo nehledá jen příležitost zvěčnit si známou osobnost na fotografii. Určitě také sdílejí hodnoty v prostoru, kde se stýká podstata všech náboženství, a samozřejmě oba také mají výjimečný smysl pro humor. Začínal jsem chápat, jak je pro náš prožitek radosti důležité přátelství a vztahy obecně. Toto téma se během našeho společného týdne objevovalo opakovaně.

„Vysvětluji lidem,“ přiznal se arcibiskup, „že jednou z vašich nejsilnějších stránek je váš klid. ‚Víte, on každý den stráví pět hodin ranní meditací,‘ říkám jim, a to se projeví v tom, jak reagujete na věci, které jsou bolestné – utrpení vaší země i utrpení světa. Jak říkám, taky se snažím, ale pět hodin je moc.“ Arcibiskup, pokorný a skromný jako vždy, zcela opomenul zmínit své tři čtyři hodiny modliteb denně. A také to, že ve skutečnosti spává do čtyř. Zajímalo by mě, co způsobuje, že duchovní vůdci vždy vstávají tak brzy, aby se modlili a rozjímali. Evidentně to má velký význam pro to, jak přistupují ke svému dni. Když jsem poprvé slyšel, že dalajláma vstává ve tři hodiny ráno, myslel jsem si, že jde o další příklad nadlidské zbožnosti a že je to spojeno s tím, že spává jen dvě až tři hodiny denně. Ulevilo se mi, když jsem se dozvěděl, že zkrátka chodívá spát dřív, většinou před sedmou. (Není to zrovna ideální pro člověka, který musí nakrmit děti a uložit je do postele, pomyslel jsem si, ale možná jít spát o hodinu dřív a o hodinu dřív vstávat by mohlo být řešením. Vedlo by to k většímu duchovnímu růstu? Vedlo by to k větší radosti?)

Dalajláma si přiložil arcibiskupovu ruku k tváři. „A teď půjdeme ke mně domů.“

Když jsme vycházeli z letiště, novináři se shlukli kolem obou mužů a pokřikovali na ně dotazy o arcibiskupově cestě. Arcibiskup se zastavil, aby jim odpověděl a využil pozornosti médií k tomu, aby upozornil na nespravedlnost. Jeho slova byla doprovázena cvakáním fotoaparátů. „Jsem tak rád, že mohu být se svým drahým přítelem. Často se události a lidé snaží nás od sebe izolovat, ale láska, kterou k sobě navzájem cítíme, a dobrota božího světa je nám zárukou, že se setkáme. Když mu poprvé jihoafrická vláda odmítla udělit vízum – když se snažil přijet na mé osmdesáté narozeniny – zeptal jsem se ho: ‚A kolik že divizí má vlastně ta vaše armáda? Proč z vás má Čína takový strach?‘ Sice mě to překvapuje, ale možná na tom skutečně něco bude: Síla duchovní autority je něco, co je třeba brát velice vážně. Doufáme, že boží svět se stane lepším místem, vstřícnějším k dobrotě, vstřícnějším k soucitu, vstřícnějším k velkorysosti, vstřícnějším k pospolitému životu, abychom nemuseli být svědky toho, co se v současnosti odehrává mezi Ruskem a Ukrajinou, nebo toho, co se děje v Islámském státě, nebo toho, co se děje v Keni nebo Sýrii. Bůh nad těmito událostmi pláče.“

Arcibiskup se otočil k odchodu, ale pak se zarazil, když se ho další novinář zeptal na účel jeho cesty. „Jsme spolu jen proto, abychom si užili vzájemného přátelství a pohovořili si o radosti.“

Čekající kolona aut rychle arcibiskupa i dalajlámu odvezla. Dalajlámova rezidence byla tři čtvrtě hodiny cesty. Ulice byly pro dopravu uzavřené, aby se dalajláma mohl dostat na letiště, a teď je lemovali Tibeťané, Indové a sem tam nějaký turista v naději, že se jim ho a jeho vzácného hosta podaří aspoň zahlédnout. Uvědomil jsem si, proč dalajláma podniká pouť na letiště tak zřídkakdy. Jde o složitou logistickou operaci, která uzavře jednu z hlavních tepen a má dopad na celé město.

Byli jsme zde, abychom diskutovali o radosti tváří v tvář problémům života, a všude v Dharamsale jsme nacházeli důkazy o tom, jak je tato společnost už dlouho traumatizovaná útiskem a vyhnanstvím. Město se choulí podél klikatých horských silnic a řemeslnické krámky visí přímo nad příkrými útesy. Stejně jako u staveb po celé Indii a ve většině rozvojových zemí musí jít stavební normy a bezpečnostní opatření stranou, aby vytvořily prostor prudce vzrůstajícímu počtu obyvatel. Přemýšlel jsem, jak by se těmto stavbám asi dařilo v případě zemětřesení. Obávám se, že by hory celé město setřásly jako list stromu ze hřbetu probouzejícího se zvířete.

Kolona aut projížděla houstnoucími zástupy věřících podél silnice. Někteří pálili vonné tyčinky, jiní měli modlitební korálky mala omotané kolem sepnutých rukou. Pro toho, kdo není Tibeťan, je obtížně pochopit, co všechno dalajláma pro tibetský národ znamená, a zvláště pak pro tuto exilovou komunitu. Je jak symbolem jejich národní a politické identity, tak ztělesněním jejich duchovních nadějí. Být ztělesněním bódhisattvy soucitu je v mnoha ohledech, jako když je pro křesťany někdo podobný Kristu. Mohu si jen představovat, jak obtížné to musí pro dalajlámu být, když na svých bedrech nese tuto zodpovědnost a zároveň se snaží zdůrazňovat, že není „nikým mimořádným“, že je jen jedním ze sedmi miliard lidí.

Ulice se zúžily a já jsem byl zvědav, jak se naše uhánějící auta propletou davy lidí. Zpomalovali jsme však jen tehdy, když se na ulici tu a tam objevila posvátná kráva. Pravděpodobně přišla, aby si lépe oba svaté muže prohlédla.

Zajímalo mě, zda důvodem, proč kolona tak spěchala, byla bezpečnost, nebo jen snaha co nejdříve opět otevřít ulice. Řekl bych ale, že šlo spíše o bezpečnost. Stejně jako jiná indická města, i Dharamsala je formována všudypřítomným třením tektonických vrstev kultury, jež se neustále přesouvají a narážejí do sebe v živé a někdy nestabilní přehlídce zbožnosti a identity.

McLeod Ganj je tibetské buddhistické město známé také jako Horní Dharamsala. Rozprostírá se na kopci nad indickým hinduistickým městem Dharamsalou nebo, jak vyslovují Hindové, Dharmšálou. Název města je spojením slov dharma, což znamená duchovní učení, a šála – příbytek, takže něco jako „duchovní příbytek“, přesněji „ubytovna pro poutníky“. Vzhledem k počtu poutníků, jejichž cílem toto místo je, jde o velmi přiléhavý název.

Rychle jsme projeli jednoduchou kovovou branou dalajlámova komplexu, kde jsou umístěny jeho kanceláře a soukromá rezidence. Přijeli jsme na půlkruhovou příjezdovou cestu, podél níž záhony překypovaly jarními květy. Moje předchozí návštěva Dharamsaly, během níž jsme s dalajlámovou kanceláří plánovali podrobnosti cesty, se uskutečnila v lednu. Tenkrát celé město zahalovaly mraky a mrzlo, ale teď zářilo slunce a květiny dychtivě kvetly. V těchto nadmořských výškách nebude jejich život příliš dlouhý, a tak si cení každého dne.

Jak se blížilo zahájení diskusí, uvědomil jsem si, že jsem čím dál napjatější, ale zároveň jsem věděl, že nejsem sám. Při jedné z našich plánovacích schůzek mě dojal arcibiskup upřímným vyznáním, že má z výměny názorů s dalajlámou trochu strach. „Je mnohem racionálnější,“ sdělil mi tenkrát o dalajlámově vášni diskutovat, intelektuálně zkoumat a vědecky bádat. „Já jsem mnohem intuitivnější,“ dodal. Vzpomínám si, že ještě mluvil o tom, jak ho hluboká niterná znalost a zbožná odevzdanost provedly všemi důležitými body jeho života a pomáhaly mu v boji proti apartheidu, který považoval za své životní poslání. Jak je vidět, i významné duchovní osobnosti znejistí, když se pouštějí na cestu do neznáma.

Po dni arcibiskupova odpočinku jsme se pustili do rozhovorů o povaze skutečné radosti.

Den 1

Podstata skutečné

radosti

Proč nejste morous?

Na začátku jsem požádal arcibiskupa o modlitbu, protože v jeho tradici jde o způsob, jak zahájit jakýkoli důležitý rozhovor. „Velmi rád, děkuji,“ začal arcibiskup. „Vždy potřebuji co nejvíc pomoci.

Ztišme se na chvíli. Přijď, Duchu svatý, naplň srdce svých věrných a zapal v nich oheň své lásky. Sešli svého Ducha a budou stvořeni a obnovíš tvář země. Amen.“

„Amen,“ dodal dalajláma. Pak jsem dalajlámu požádal, zda by se s námi nepodělil o to, co si od společně stráveného týdne slibuje. Pohodlně se usadil a zamnul si ruce. „Nacházíme se ve dvacátém prvním století. Rozvíjíme vymoženosti století dvacátého a nadále zlepšujeme svůj hmotný svět. Přestože stále ještě existuje spousta chudých lidí, kteří nemají dostatek jídla, z obecného hlediska je dnes svět vysoce rozvinutý. Problém tkví v tom, že náš svět a naše vzdělání zůstávají zaměřeny pouze na vnější, materialistické hodnoty.

Dostatečně se nezabýváme svými vnitřními hodnotami. Ti, kdo jsou vychováváni v takovém duchu, žijí materialistickým způsobem života, a nakonec se celá společnost stává materialistickou. Ale materialistická kultura je pro řešení našich lidských problémů nedostatečná. Hlavní problém je tady,” řekl dalajláma a ukázal na hlavu.

Arcibiskup si prsty poklepal na prsa, aby zdůraznil, že i srdce je důležité.

„Ano, tady také,“ souhlasil dalajláma. „Mysl a srdce. Materialistické hodnoty nám nemohou nabídnout klidnou mysl. Musíme se zaměřit na naše vnitřní hodnoty, na naši skutečnou lidskost. Jen tak můžeme dosáhnout míru v duši – a více míru i na zemi. Spousta problémů, jimž čelíme, jako je válka a násilí, jsou našimi vlastními výtvory. Na rozdíl od přírodních katastrof, tyto problémy si vytváříme my lidé.“

„Cítím v tom velký rozpor,“ pokračoval dalajláma. „Je nás sedm miliard, nikdo nechce mít problémy, nikdo nechce trpět, a přesto tolik problémů a tolik utrpení vzniká většinou naší zásluhou. Proč?“ Teď mluvil přímo k arcibiskupovi, který souhlasně přikyvoval. „Něco nám schází. Jako jedna ze sedmi miliard lidských bytostí jsem přesvědčený, že každý z nás má zodpovědnost přispět k rozvoji šťastnějšího světa. Musíme se více starat o blaho ostatních. Jinými slovy, musíme nabídnout laskavost nebo soucit, čehož se dnes nedostává. Musíme se zaměřit na naše vnitřní hodnoty. Musíme hledat uvnitř.“

Obrátil se k arcibiskupovi, zvedl ruce a v úctě je sepjal. „Tak teď vy, arcibiskupe Tutu, můj dlouholetý příteli.“ Natáhl ruku k arcibiskupovi, který ji něžně sevřel do obou dlaní. „Myslím, že máte velký potenciál–“

„Potenciál?!“ zareagoval arcibiskup s předstíraným rozhořčením a pustil dalajlámovu ruku ze sevření.

„Velký potenciál, ano. Myslím tím velký potenciál k vytvoření šťastnějšího lidstva.“

Arcibiskup se smíchem zvrátil hlavu. „Ach tak.“

„Už jen když se vám lidé podívají do tváře,“ pokračoval dalajláma, „vždy se smějete, jste vždy veselý. To je pozitivní poselství.“ Dalajláma se natáhl, opět uchopil arcibiskupovu ruku a pohladil ji.

„Když se někdy podíváte na představitele vrcholné politiky nebo na duchovní vůdce, tváří se velice vážně,“ narovnal se na židli, zamračil se a vypadal velmi přísně. „To člověka znejistí, ale když se podívá do tváře vám–“

„To je tím velkým nosem,“ odtušil arcibiskup a oba se vesele zasmáli.

„Opravdu si cením toho, že jste sem přijel, abyste si se mnou popovídal,“ řekl dalajláma. „Abychom mohli rozvíjet mysl, je třeba nahlédnout hlouběji. Každý hledá štěstí, radost, ale zvenčí – v penězích, v moci, ve velkém autě, ve velkém domě. Většina lidí vůbec nevěnuje pozornost tomu nejdůležitějšímu zdroji šťastného života, který je v nitru, nikoli venku. Dokonce i zdroj fyzického zdraví přichází zevnitř, nikoli zvenku.

Mezi námi může být pár rozdílů. Vy většinou zdůrazňujete víru. Já osobně jsem buddhista, a přestože považuji víru za velmi důležitou, skutečnost je taková, že ze sedmi miliard lidí na této planetě je více než miliarda nevěřících. A my je nemůžeme vyloučit. Jedna miliarda je docela hodně lidí. Jsou to naši bratři a sestry. I oni mají právo stát se šťastnějšími bytostmi a být dobrými členy lidské rodiny. Takže člověk nemusí být odkázán na náboženskou víru, aby šířil povědomí o vnitřních hodnotách.“

„Je velmi obtížné navázat na vaše hluboce pravdivá slova,“ začal arcibiskup. „Myslel jsem, že řeknete, že když usilujete o štěstí, nenajdete ho. Je velmi, velmi prchavé. Nenajdete ho tím, že na všechno ostatní zapomenete a budete se snažit jen o dosažení štěstí. C. S. Lewis napsal knihu s názvem Zaskočen radostí, která, jak se domnívám, přesně vyjadřuje, jak to funguje.

Mnoho lidí se na vás podívá,“ pokračoval arcibiskup, „a přemýšlí o všech těch strašných věcech, jež se vám staly. Nemůže být nic otřesnějšího, než být vyhnán z vlastní země, od věcí, kterých si tak hluboce ceníte. A přesto, když za vámi lidé přijdou, setkají se s někým, kdo je v neuvěřitelné pohodě, je neuvěřitelně soucitný, rošťácký–“

„To je to správné slovo,“ dodal dalajláma. „Formálnost nemám příliš v oblibě.“

„Neskákejte mi do řeči,“ popíchl ho arcibiskup.

„Ach,“ zasmál se dalajláma jeho pokárání.

„Je úžasné zjistit, že to, co skutečně chceme, není ve skutečnosti štěstí. Není to to, o čem bych chtěl mluvit. Já bych chtěl hovořit o radosti. Radost v sobě zahrnuje štěstí. Ale radost je něco mnohem většího. Představte si matku, která má před porodem. Skoro všichni z nás se snaží uniknout bolesti. A matky vědí, že je čeká bolest, obrovská bolest doprovázející porod. Ale přijímají ji. A i po sebebolestivějším porodu, jakmile je dítě na světě, je radost matky nezměrná. Je to jeden z těch neuvěřitelných případů, kdy radost může tak rychle vzniknout z utrpení.

Matka může padat únavou,“ pokračoval arcibiskup, „ale když jí dítě onemocní, zapomene na své vyčerpání a bude sedět u jeho lůžka celou noc. Jakmile se dítěti uleví, dostaví se obrovská radost.“

Jak je možné, že tato věc, které říkáme radost, může být vyvolána tak širokou škálou podnětů? Jak může prožitek radosti sahat od slz radosti při zrodu dítěte přes nezkrotný záchvat smíchu, když uslyšíme povedený vtip, až po spokojený úsměv během meditace? Zdá se, že radost pokrývá celý tento emocionální prostor. Paul Ekman, významný badatel v oboru emocí a dlouholetý dalajlámův přítel, napsal, že radost je spojena s pocity tak odlišnými, jako je:

rozkoš (pramenící z pěti smyslů)

pobavení (od potlačovaného smíchu po nezkrotný chechot)

uspokojení (klidnější varianta spokojenosti)

vzrušení (reakce na něco nového nebo na výzvu)

úleva (reakce na jiné emoce, jako je strach, úzkost, a dokonce i potěšení)

údiv (nad něčím překvapivým a obdivuhodným)

extáze nebo blaženost (něco nás přenese mimo nás)

euforie (pocit po splnění obtížného nebo nebezpečného úkolu)

zdravá pýcha (když si naše děti vyslouží zvláštní ocenění)

škodolibost (radost z utrpení někoho jiného)

dojetí (z pocitu, že jsme svědky laskavosti, velkorysosti nebo soucitu)

vděk (ocenění nesobeckého činu vůči nám)

Ve své knize o štěstí přidal buddhistický učenec a bývalý vědec Matthieu Ricard další tři vznešenější stavy radosti:

sdílení radosti (s druhou osobou, což buddhisté nazývají muditá)

potěšení nebo okouzlení (sálající druh uspokojení)

duchovní vyzařování (poklidná radost zrozená z hluboké pohody a laskavosti)

Z tohoto užitečného mapování říše radosti je zřejmé, že jde o složitou a velmi delikátní záležitost. Radost může pramenit z široké škály zdrojů od potěšení, jež nám působí, pokud jiným štěstí přeje, což buddhisté nazývají muditá, až po potěšení, jež nám působí neštěstí jiných, jinými slovy až po škodolibost. To, co popisoval arcibiskup, se spíše než prosté rozkoši podobá úlevě, údivu a blaženosti ze zrození. Radost může samozřejmě zahrnovat všechny tyto lidské prožitky, ale trvalá radost – radost jako způsob bytí – jíž jsme svědky u arcibiskupa i dalajlámy, je pravděpodobně nejblíž duchovnímu vyzařování nebo sálajícímu uspokojení.

Věděl jsem, že právě objevování této komplexní topografie radosti je důvodem, proč tady vlastně jsme. Výzkum provedený v Ústavu neurověd a psychologie na University of Glasgow naznačuje, že existují jen čtyři základní emoce, z nichž tři jsou takzvaně negativní – strach, hněv a smutek. Jedinou pozitivní je radost neboli pocit štěstí. Zkoumání radosti není nic menšího než zkoumání toho, co činí lidskou existenci uspokojující.

Je radost pocit, který se dostaví a překvapí nás, nebo spíše závisí na způsobu bytí?“ zeptal jsem se. „Zdá se, že pro vás dva je radost něčím mnohem trvalejším. Vaše duchovní praxe z vás neučinila zádumčivé a vážné muže. Způsobila, že jste radostnější. Jak tedy mohou lidé kultivovat pocit radosti jako způsob bytí a nechápat ho jen jako pocit dočasný?“

Oba muži se na sebe podívali a arcibiskup pokynul dalajlámovi, který mu na oplátku stiskl ruku a začal: „Ano, to je pravda. Radost je něco jiného než štěstí. Slovem štěstí v jistém smyslu míním spokojenost. Někdy je naše zkušenost bolestná, ale i tato zkušenost, jak jste to ukázal na příkladu porodu, může přinést obrovské uspokojení a radost.“

„Dovolte mi, abych se vás na něco zeptal,“ přerušil ho arcibiskup. „Jak dlouho žijete v emigraci? Přes padesát let?“

„Padesát šest.“

„Šestapadesát let mimo zemi, kterou milujete nade vše na světě. Proč z vás není morous?“

„Morous?“ zeptal se dalajláma nechápaje význam slova. Dříve než Jinpa přispěchal s překladem do tibetštiny, arcibiskup jeho smysl přiblížil: „Smutný.“

Dalajláma vzal arcibiskupovu ruku do své, jako by ho chtěl utěšit, a zavzpomínal na ony bolestné události. Byl identifikován jako reinkarnace předchozího dalajlámy, a tak ho ve věku dvou let odvezli z rodné vesnice ve východotibetské provincii Amdo do paláce Potála o tisíci pokojích v hlavním městě Lhasa. Tam byl vychováván v okázalé izolaci jako příští duchovní a politický vůdce Tibetu a jako božské vtělení bódhisattvy soucitu. Po čínské invazi do Tibetu v roce 1950 byl vržen do politiky, v patnácti letech se stal vládcem šesti milionů lidí a čelil totální a zoufale nerovné válce. Devět let se snažil s komunistickou Čínou vyjednávat pro blaho svého lidu a hledal politická řešení i v době, kdy došlo k anexi jeho země k Číně. V roce 1959 se během povstání, které hrozilo masakrem, s těžkým srdcem rozhodl pro emigraci.

Šance na úspěšný útěk do Indie byly pramalé, ale aby se vyhnul konfrontaci a krveprolití, uprchl v noci oblečený jako palácový strážce. Musel si sundat brýle, podle kterých by ho snadno poznali, a rozmazané vidění určitě zvýšilo pocit strachu a nejistoty, když se jeho prchající skupina plížila kolem posádek Čínské lidové osvobozenecké armády. Během třítýdenního útěku přes šestitisícové vrcholy hor museli přestát písečné i sněhové bouře.

„Jedna z mých technik pochází od prastarého indického učitele,“ pustil se dalajláma do odpovědi na arcibiskupovu otázku. „Učil, že když prožíváte tragickou situaci, zamyslete se nad ní. Pokud neexistuje způsob, jak tuto tragédii překonat, pak nemá smysl se příliš trápit. Takto k tomu přistupuji.“ Dalajláma se odvolával na indického buddhistického učence Šántidévu z 8. století, který napsal: „Pokud s tím lze něco udělat, jaký je důvod ke sklíčenosti? Pokud se nic dělat nedá, k čemu je být sklíčený?“

Arcibiskup se hlasitě zasmál, snad proto, že mu připadalo až příliš neuvěřitelné, že by si někdo mohl přestat dělat starosti jen proto, že to nemá smysl.

„Ano, ale myslím, že lidé to rozumem vědí,“ řekl a dotkl se hlavy ukazováčky obou rukou. „Vědí, že nepomůže se rozčilovat. Ale i tak se trápí starostmi.“

„Mnozí z nás se stali uprchlíky,“ pokoušel se dalajláma o vysvětlení, „a moje vlastní země čelí mnoha problémům. Když se zaměřím pouze na to,“ řekl a položil si jednu ruku do dlaně druhé, „pak znepokojen jsem.“ Rozhodil ruce a pokračoval: „Ale když se podívám na svět, existuje mnoho problémů, dokonce i v Čínské lidové republice. Například čínská muslimská komunita Hui má spousty problémů a trápení. I mimo Čínu je obrovské množství problémů a utrpení. Když to vidíme, uvědomíme si, že trpíme nejen my, ale i mnoho našich lidských bratrů a sester. Takže když se podíváme na stejné události z širší perspektivy, přestaneme se tolik zabývat svým vlastním utrpením.“

Překvapila mě jednoduchost a hloubka toho, co dalajláma říká. Vůbec se to nepodobalo textu populární písně Bobbyho McFerrina Don‘t Worry, Be Happy. Toto nebylo popření bolesti a utrpení, ale posun v perspektivě při pohledu na utrpení jiných – od sebe k ostatním, od úzkosti k soucitu. Pozoruhodné na tom, co dalajláma popisoval, je, že když si začneme být vědomi utrpení druhých a zjistíme, že nejsme sami, naše bolest se zmenší.

Často, když slyšíme o tragédii někoho jiného, naše vlastní situace nám najednou nepřipadá strašná. To je zcela odlišné od toho, co dělá dalajláma. Nestaví svou situaci do kontrastu se situací ostatních, ale svou situaci spojuje s ostatními, čímž rozšiřuje svou identitu a chápe, že tibetský lid není ve svém utrpení osamocený. Toto poznání, že jsme všichni navzájem propojeni bez ohledu na to, zda jde o tibetské buddhisty nebo muslimy Hui, je zrodem empatie a soucitu.

Uvažoval jsem, zda může dalajlámova schopnost změnit úhel pohledu souviset s úslovím „Bolest je nevyhnutelná; utrpení je volitelné.“ Je opravdu možné cítit bolest, ať už jde o bolestivé zranění, nebo o bolest ze ztráty vlasti, bez toho, aby člověk trpěl? Jedna ze súter neboli ze záznamů Buddhova učení dělá podobný rozdíl mezi našimi „pocity bolesti“ a „utrpením, které je výsledkem naší reakce“ na bolest: „Při dotyku s pocitem bolesti se nevytrénovaný, obyčejný člověk trápí, truchlí a stěžuje si, bije se do prsou, je vyvedený z míry. Takže pak cítí bolesti dvě, fyzickou a duševní. Je to stejné, jako kdyby muže zasáhli šípem a hned vzápětí dalším, takže cítí bolest ze dvou šípů.“ Zdá se, že dalajláma tím naznačuje, že přesunem našeho úhlu pohledu směrem k šířeji pojatému, soucitnějšímu pohledu se můžeme vyhnout starostem a utrpení, které jsou tím druhým šípem.

„A je zde ještě další věc,“ pokračoval dalajláma. „Jakákoli událost má různé stránky. My jsme sice například ztratili vlast a stali se z nás uprchlíci, ale tatáž událost nám zároveň poskytla příležitost poznat více věcí. Já osobně jsem získal více příležitostí k setkání s různými lidmi, s duchovními různé víry, jako jste vy, ale i s vědci. Tato nová příležitost se mi naskytla proto, že jsem se stal uprchlíkem. Kdybych zůstal v Potále ve Lhase, pak bych dál žil v tom, co se často popisuje jako zlatá klec – láma, svatý dalajláma.“ Seděl teď strnule tak, jak zřejmě kdysi musel, když byl ještě od světa izolovanou duchovní hlavou Zakázaného království.

„Takže já osobně dávám přednost posledním padesáti letům, kdy jsem žil jako uprchlík. Je to prospěšnější, mám více příležitostí se učit, poznávat život. Díváte-li se na tuto událost z jednoho úhlu, říkáte si, ach, jak strašné, jak smutné. Ale díváte-li se na tutéž tragédii, na tu stejnou událost z jiného úhlu, pak vidíte, že mi poskytuje nové příležitosti. Je to tudíž úžasné. To je hlavní důvod, proč nejsem morous. V Tibetu máme rčení: ‚Vaše země je všude tam, kde máte přátele, a váš domov je všude tam, kde se vám dostává lásky.‘“

V reakci na toto rčení a jeho schopnost zmírnit, ne-li zcela utišit bolest z půl století stráveného v exilu místnost zašuměla hlasitým povzdechem.

„To je tak krásné,“ řekl arcibiskup.

„A to není všechno,“ pokračoval dalajláma. „Kdokoli, kdo vám nabídne lásku, je vaším rodičem. Proto vás, přestože jste jen o čtyři roky starší než já, považuji za svého otce. Vím, že byste nikdy nemohl mít děti ve věku čtyř let, takže nejste můj skutečný otec. Ale přesto vás za otce považuji.“

„To, co jste řekl, je naprosto úžasné,“ pronesl arcibiskup viditelně dojatý dalajlámovou reakcí na vyhnanství. „Připojil bych k tomu jen pár slov pro naše bratry a sestry na celém světě: Úzkost a smutek jsou v mnoha ohledech pocity, které nemůžete ovládat. Dochází k nim. Dejme tomu, že vás někdo praští. Bolest ve vás vyvolá úzkost a hněv a možná se budete snažit je oplatit. Ale s tím, jak duchovně rostete, ať už jako buddhista, nebo křesťan, či věřící jakékoli jiné tradice, jste schopni přijmout cokoli, co se vám děje. Přijímáte to nikoli jako výslednici svého hříšného bytí, nýbrž jako něco, k čemu došlo nikoli vaší vinou – je to součást přediva života. Stane se to, ať už se vám to líbí, nebo ne. V životě přijdou frustrace. Otázkou není: Jak jim mohu uniknout? Otázkou je: Jak jich mohu využít v pozitivním smyslu? Stejně jako jste to vy, Vaše Svatosti, právě popsal. Nic, myslím, nemůže být v mnoha ohledech více devastující než vytržení ze své vlastní země. A země, to není jen země, myslím tím, že je vaší součástí. Vy jste její součástí způsobem, který lze jiným lidem popsat jen velmi obtížně. Nebylo by divu, kdyby byl dalajláma zatrpklý.“

Dalajláma si nebyl jistý významem slova zatrpklý, a tak požádal Jinpu o překlad.

Arcibiskup se rozhodl mu to vysvětlit sám: „To je něco, jako když děláte tuhle grimasu.“ Odkazoval na dalajlámův udivený výraz tváře s našpulenými rty, kdy skutečně vypadal, jako kdyby právě kousl do citronu. „Tenhle výraz tváře navozuje zatrpklost.“

Dalajlámovi to pořád nebylo jasné, a tak se to Jinpa snažil vysvětlit.

„A pak se vám obličej rozzáří úsměvem. Je to tím, že jste do značné míry překonal to, co by bylo negativní. Vy jste to přeměnil na dobro. Protože, a to musím zopakovat, si neříkáte: ‚Tak jak mohu být šťastný?‘ To si neříkáte. Místo toho říkáte: ‚Jak mohu pomoci šířit soucit, milosrdenství a lásku?‘ A lidé všude na světě, i když nerozumějí vaší angličtině, přijdou a zaplní stadiony. Nežárlím na to. Mluvím sice anglicky mnohem lépe než vy, ale přesto za mnou nepřichází tolik lidí, aby si mě poslechli, tak jako chodí za vámi. A víte co? Nemyslím si, že přicházejí naslouchat. Možná trochu ano, ale některé z věcí, které říkáte, jsou v jistém smyslu nad slunce jasnější. To, kvůli čemu přicházejí, je skutečnost, že přímo ztělesňujete něco, co oni cítí. Není to ve slovech. Je to v duševní síle za těmito slovy. Je to tím, jak sedíte a říkáte lidem, že utrpení a pocit marnosti nejsou určující faktory toho, kdo jsme. Jde o to, že tyto věci, které jsou zdánlivě negativní, můžeme využít k pozitivním účelům.

A já doufám, že Božím dětem na celém světě můžeme zprostředkovat, jak hluboce jsou milováni. Jak jsou Bohu velice, velice drahé. Dokonce i ti opovrhovaní, zdánlivě bezejmenní uprchlíci. Dívám se často na obrázky lidí prchajících před násilím, a že jich je! Jen se podívejte na ty děti. Říkám, že Bůh pláče, protože to není způsob, jak by si Bůh přál, abychom žili. Ale i za těchto okolností opakovaně vidíme, jak z jiných částí světa přicházejí lidé, aby se pokusili pomoci, aby přispěli ke zlepšení. A byť skrze slzy, Bůh se začne usmívat. A když vás Bůh vidí a slyší, jak se snažíte Božím dětem pomáhat, usmívá se.“ Arcibiskup nyní zářil a šeptem zopakoval usmívá se, jako kdyby to bylo svaté Boží jméno.

„Chce vám položit další otázku,“ řekl arcibiskup, když si všiml, že jsem se předklonil. Bylo to úžasné poslouchat, do jaké hloubky se zabývají radostí a utrpením, ale pokud bychom měli pokračovat tímto tempem, nedostaneme se ani k jedné desetině otázek, na které jsem se potřeboval zeptat.

Dalajláma plácl arcibiskupa po ruce a řekl: „Máme na to několik dní, takže to není problém. Pokud je náš rozhovor jen na třicet minut nebo na hodinu, pak je třeba, abychom své odpovědi zkrátili.“

„Vy musíte zkrátit své odpovědi,“ řekl arcibiskup. „Já jsem stručný.“

„Tak se nejdřív napijme čaje a pak budu stručný.“

Nic krásného nepřichází bez trochy utrpení

Pane arcibiskupe, mluvil jste o tom, jak velkou bolest zažívá dalajláma v emigraci. Během apartheidu jste ale i vy a vaše země prošli obrovským utrpením. Dokonce i ve svém osobním životě, kdy se musíte vyrovnávat s rakovinou prostaty. Když lidé onemocní, mnoho z nich se příliš radostně necítí. Vy jste schopen si tuto radost zachovat i navzdory utrpení. Jak to děláte?“

„Víte, zcela určitě mi v tom pomohla spousta lidí. Jedna z těch pozitivních věcí je to, že si člověk uvědomí, že není v izolaci, že není osamocenou buňkou. Člověk je součástí nádherné komunity. To mi výrazně pomohlo. Jak už jsme říkali, pokud si stanovíte radost jako svůj jediný cíl, radosti nakonec nedosáhnete. Uzavřete se do sebe. A teď si představte, že jste květina, která se otevře a vykvete, aby potěšila ostatní. Řekl bych, že některé utrpení, někdy možná i velmi intenzivní utrpení, je pro život nezbytné. Minimálně pro rozvoj soucitu a milosrdenství.

Když šel Nelson Mandela do vězení, byl mladý a dalo by se skoro říct, že byl krvežíznivý. Stál v čele ozbrojeného křídla své strany, Afrického národního kongresu. Strávil ve vězení sedmadvacet let a mnozí by řekli: ‚Dvacet sedm promarněných let.‘ Myslím, že spoustu lidí překvapí, když říkám ne, těchto dvacet sedm let bylo nutných. Byly potřebné k odstranění odpadu, škváry. Utrpení ve vězení z Mandely učinilo mnohem šlechetnějšího člověka, který je ochoten naslouchat druhým. Dopomohlo mu k poznání, že ti, které považoval za své nepřátele, jsou také lidskými bytostmi, které mají své obavy a očekávání. Byli zformováni společností kolem sebe. A tak si myslím, že bez těch dvaceti sedmi let bychom neznali Nelsona Mandelu jako soucitného, ušlechtilého muže, který je schopen vžít se do situace jiných lidí.“

Když jihoafrický režim apartheidu Nelsona Mandelu a řadu dalších politických vůdců uvěznil, arcibiskup se stal de facto ambasadorem svobodného světa v boji proti rasové segregaci. Pod ochranou anglikánského roucha a Nobelovy ceny, kterou obdržel v roce 1984, mohl vést kampaně za skončení útlaku černochů a dalšího nebělošského obyvatelstva Jižní Afriky. Během krvavého boje pohřbíval nesčetné muže, ženy i děti a na jejich pohřbech neúnavně kázal o míru a odpuštění.

Po propuštění Nelsona Mandely a jeho zvolení prvním prezidentem svobodné Jihoafrické republiky byl arcibiskup požádán, aby vytvořil známou Komisi pro pravdu a smíření, aby se pokusila najít nenásilný způsob, jak se vyrovnat se zvěrstvy apartheidu, a byla průkopníkem nové budoucnosti bez pomsty a odplaty.

„A, jaksi paradoxně,“ pokračoval arcibiskup, „to, jak se vypořádáváme se vším, co se v našem životě zdá být negativní, určuje, jakým druhem člověka se stáváme. Pokud to všechno budeme považovat za frustrující, výsledkem bude náš pocit nesvobody, bezvýchodnosti, vzteku a touhy všechno zničit.

Když jsem hovořil o matkách a porodech, připadá mi to jako úžasná metafora, protože vlastně nic velkolepého nenastane bez jisté míry bolesti, frustrace a utrpení. Taková je podstata věcí. Takto je náš svět stvořen.“

Později mě překvapilo, když jsem se od odborníka na prenatální diagnostiku Pathika Wadhwy dozvěděl, že v těchto situacích skutečně působí jakési biologické pravidlo. Zdá se, že napětí a odpor jsou přesně tím, co spouští náš vývoj v děloze. Naše kmenové buňky se nediferencují a nestanou se námi, pokud nejsou vystaveny dostatečnému biologickému stresu. Bez napětí a odporu by se byl nikdy nevyvinul tak složitý život, jako je ten náš. Nikdy bychom nevznikli.

„Chcete-li být dobrým spisovatelem,“ dospěl arcibiskup k závěru, „nestanete se jím tak, že neustále chodíte do kina a jíte bonbóny. Musíte si sednout a psát, což může být velmi frustrující, ale bez toho žádného dobrého výsledku nedosáhnete.“

V arcibiskupových slovech byla hluboká pravda, a přesto jsem ho chtěl nasměrovat zpět k tomu, co řekl dalajlámovi. Jedna věc je pochopit hodnotu, která pochází z utrpení, a něco zcela jiného je nezapomínat na to, když jste naštvaný, frustrovaný nebo plný bolesti. „Pane arcibiskupe, představte si, že jdete do nemocnice nebo k lékaři, kde vás vyšetřují a píchají do vás. Je to bolestivé a nepříjemné. A pak čekáte a trvá to věčnost. Co děláte, abyste v nitru necítil zlobu, abyste si nestěžoval nebo se neutápěl v sebelítosti? Připadá mi, že říkáte, že si sami můžeme zvolit, zda budeme pociťovat radost i tváří v tvář těmto nepříjemnostem. Jak to děláte?“

„Myslím, že je třeba, aby se lidé necítili provinile, když je něco bolí. Je to zkrátka bolestivé a my si musíme přiznat, že to bolí. Ale i uprostřed této bolesti můžete vzít na vědomí jemnost sestry, která se o vás stará. Můžete vidět zručnost chirurga, který vás bude operovat. Přesto však někdy může být bolest tak intenzivní, že je to pro vás neúnosné.

Jde o to, necítit se vinen. Nad svými pocity žádnou kontrolu nemáme. Emoce vznikají spontánně.“ To byl bod, v němž se arcibiskup a dalajláma v průběhu týdne neshodnou: Kolik kontroly máme nad svými emocemi? Arcibiskup tvrdí, že velmi málo. Dalajláma tvrdí, že víc, než si myslíme.

„V určitém bodě vám bude úzko,“ pokračoval arcibiskup. „V křesťanské tradici se nám ale říká, abychom blahořečili své utrpení a spojili ho s úzkostí a bolestí našeho Spasitele, a tím ji využili ke zlepšení světa. Pomáhá nám v tom, abychom nebyli příliš zaměření jen sami na sebe. Umožňuje nám to do určité míry odvrátit pohled od sebe. A to zase přispívá k tomu, aby ta muka byla snesitelnější. Nemusíte být věřícím, abyste si řekl: Ach, cožpak nejsem požehnán tím, že mohu jít do nemocnice, kde se o mě starají kvalifikovaní lékaři a zdravotní sestry? To by mohl být jen začátek přechodu od sobeckosti a zaměřenosti pouze na sebe, pouze na já, já, já. Začnete si uvědomovat, Hm, vždyť já v tom nejsem sám. Podívejte se na všechny ty ostatní, z nichž někteří prožívají mnohem větší bolest. Je to, jako kdyby vás hodili do rozpálené vysoké pece, aby vás tam zušlechtili.“

Dalajláma se pro potvrzení pravdivosti arcibiskupových slov přidal: „Příliš mnoho sebestředného přemýšlení je zdrojem utrpení. Soucitná starost o blaho druhých je zdrojem štěstí. Nemám tolik zkušeností s fyzickou bolestí, jako máte vy. Přesto jsem byl jednou v Bódhgaji, což je jedno z míst, kde Buddha dosáhl probuzení, abych tam započal cyklus důležitého veřejného učení o buddhismu. Bódhgaja je pro buddhisty tím nejposvátnějším poutním místem.

Na tuto akci přišlo asi sto tisíc lidí, ale já jsem najednou v břiše ucítil intenzivní bolest. Tenkrát nevěděli, že jde o žlučník, a řekli mi, že musím okamžitě do nemocnice. Když záchvat bolesti udeřil, byl tak intenzivní, že jsem se orosil potem. Museli jsme jet do nemocnice v Patně, hlavním městě státu Bihár, což znamenalo dvě hodiny cesty. Podél silnice jsme viděli spoustu chudoby. Bihár je jedním z nejchudších států v Indii. Z okna jsem viděl, že děti nemají boty, a věděl jsem, že se jim nedostává náležitého vzdělání. Když jsme se blížili k Patně, zahlédl jsem, jak v chatrči na zemi leží starý muž. Vlasy měl rozcuchané, oblečení špinavé a vypadal nemocně. Neměl nikoho, kdo by se o něj postaral. Vypadal, jako kdyby umíral. Celou cestu do nemocnice jsem o tom muži přemýšlel, cítil jeho utrpení a úplně jsem zapomněl na své vlastní. Tím, že člověk zaměří svou pozornost na jinou osobu, což je přesně to, co s námi soucit dělá, je vlastní bolest najednou mnohem méně intenzivní. Takto na nás soucit působí i na fyzické úrovni.

Jak jste správně uvedl, jádrem problému je sobecký postoj. Musíme se o sebe starat, aniž bychom se o sebe starali sobecky. Nebudeme-li o sebe pečovat, nemůžeme přežít. Musíme to dělat. Měli bychom vykazovat sobectví moudré spíše než pošetilé. Pošetilé sobectví znamená, že myslíme jen na sebe, nestaráme se o druhé, šikanujeme je, využíváme je. Péče o druhé, pomáhání druhým, je v konečném důsledku způsob, jak poznat vlastní radost a žít šťastný život. To je to, co nazývám moudrým sobectvím.“

„Jste moudrý,“ řekl arcibiskup. „Neřekl bych jen moudře sobecký. Vy jste moudrý.“

Buddhistická praxe tréninku mysli, tzv. lodžong v tibetštině, je důležitou součástí dalajlámovy tradice. Jedna ze základních myšlenek lodžongu v původním textu z dvanáctého století odráží to, čemu dalajláma s arcibiskupem říkají odvrácení se od sebe: „Všechna učení dharmy se shodují v jednom bodě – zmenšení zahleděnosti do sebe sama.“

Text objasňuje, že když se soustředíme na sebe, je nám souzeno, abychom byli nešťastní: „Uvědomte si, že pokud jste příliš zaměřeni na vlastní důležitost a příliš pohrouženi do přemýšlení o tom, jak jste dobří nebo špatní, budete zažívat utrpení. Posedlost snahou získat to, co chcete, a vyhnout se tomu, co nechcete, nemá za následek štěstí.“ Text zahrnuje i radu: „Vždy si zachovávejte jen radostnou mysl.“

Co je tedy tato radostná mysl? Když jsme se připravovali na cestu, Jinpa, který tento uctívaný text přeložil a okomentoval, vysvětloval, že radost je naší základní přirozeností, něco, čeho může každý dosáhnout. Dalo by se říci, že naše touha po štěstí je v jistém smyslu pokusem o znovunastolení našeho původního stavu mysli.

Buddhisté věří, že radost je přirozeným stavem, ale že schopnost prožívat radost můžeme také pěstovat jako dovednost. Jak už jsme slyšeli, velice záleží na tom, kam nasměrujeme svou pozornost: na naše vlastní utrpení, nebo na utrpení druhých, na naši zdánlivou izolovanost, nebo na naši nedělitelnou sounáležitost.

Naše schopnost kultivovat radost nebyla vědecky zkoumána tak důkladně jako naše schopnost kultivovat štěstí. V roce 1978 psychologové Philip Brickman, Dan Coates a Ronnie Janoff-Bulman zveřejnili významnou studii, která zjistila, že vítězové loterie nejsou výrazně šťastnější než ti, kdo po nehodě ochrnuli. Z této studie a následující práce vzešla myšlenka, že lidé mají „nastavený bod“, který v průběhu života určuje jejich štěstí. Jinými slovy, jakmile si na novou situaci zvykneme, zákonitě se vrátíme k naší normální hladině štěstí.

Ale novější výzkum psycholožky Sonji Lyubomirské naznačuje, že asi jen 50 procent našeho štěstí je určeno neměnnými faktory, jako jsou naše geny nebo povaha, náš „nastavený bod“. Druhá polovina je určena kombinací našich životních podmínek, nad nimiž jsme schopni mít jistou omezenou kontrolu, a našich postojů a činů, nad nimiž máme kontrolu velkou. Podle Lyubomirské existují tři faktory, které mají největší vliv na zvýšení pocitu štěstí, a to schopnost pozitivněji přeformulovat naši situaci, schopnost prožívat vděk a volba být laskaví a velkorysí. Jednalo se přesně o tytéž postoje a činy, o nichž se dalajláma s arcibiskupem již zmiňovali a ke kterým se ještě vrátíme jako k ústředním pilířům radosti.

Zřekl jste se potěšení?

Většina náboženství tvrdí, že nemůžeme dosáhnout trvalého štěstí prostřednictvím našich smyslů. Jestliže k nám současné prožívání štěstí přichází přes smysly, pak je zákonitě prchavým, a nikoli zdrojem trvalého uspokojení. Existuje buddhistické rčení, že snaha hledat štěstí přes smyslové potěšení je jako pokoušet se uhasit žízeň tím, že se napijeme slané vody. Ale jaký přesně je vztah mezi radostí a potěšením a mezi tím, co dalajláma označil za štěstí na fyzické úrovni a štěstí na mentální úrovni?

„Vaše Svatosti, mnozí mají za to, že jste se jako mnich zřekl potěšení nebo požitků.“

„A sexu,“ dodal dalajláma, i když to nebylo přesně to, kam jsem směřoval.

„Cože?“ zeptal se arcibiskup.

„Sexu, sexu,“ opakoval dalajláma.

„To že jste právě řekl?“ prohlásil arcibiskup nevěřícně.

„Ach, ach,“ zasmál se arcibiskupovu překvapení a pak se natáhl, aby ho uklidnil. Arcibiskup na to zareagoval vítězoslavným smíchem.

„Takže když odhlédneme od sexu,“ řekl jsem a snažil se navázat na svou předchozí myšlenku, „zřekl jste se potěšení a požitků? Seděl jsem vedle vás u oběda a vypadalo to, že vás skvělé jídlo opravdu těší. Co pro vás znamená požitek a potěšení ze života?“

„Miluji jídlo. Bez jídla moje tělo nepřežije. Ani vy,“ otočil se k arcibiskupovi, „nemůžete mít v hlavě jen Bůh, Bůh, Bůh. Stejně tak já nemohu zvažovat jen soucit, soucit, soucit. Soucit mi žaludek nenaplní. Ale, víte, při každém jídle musíme rozvíjet schopnost konzumovat jídlo bez závislosti.“

„Cože?“ podivil se arcibiskup, který ne zcela chápal, jak dalajláma používá buddhistický termín závislost, a možná také ne zcela chápal, jak někdo může nebýt závislý na svém jídle.

„Nejíst z nenasytnosti,“ vysvětlil dalajláma. „Jíst pouze pro přežití organismu. Člověk musí přemýšlet o hlubší hodnotě vyživování těla.“

Při jednom z našich jídel mi dalajláma ukázal svou misku tibetské rýže a jogurtového pudinku a řekl: „Toto je typické jídlo tibetského mnicha – miluji to.“ Jedl s chutí. Ve zjištění, že Svatost nevyžaduje odmítání prostých životních radostí, jako je dobré jídlo, a především pak pudink, bylo něco hluboce uklidňujícího.

Byl jsem si celkem jistý, že jogurtový pudink mu poskytoval značnou dávku potěšení. Zcela zjevně i u něho dochází k prožitku určité radosti prostřednictvím smyslů. Přemýšlel jsem o hranici mezi potěšením a chamtivostí. Je to otázka druhé nebo třetí porce, a jde tedy o množství jídla, nebo je to otázka přístupu ke každému soustu? Jinpa se se mnou podělil o známou modlitbu, která se často říká před jídlem: „Spatřuji v tomto jídle lék, užiji ho bez nenasytnosti a hněvu, nikoli z obžerství a pýchy, nikoli proto, abych se vykrmil, ale pouze proto, abych živil své tělo.“ Dalajláma tím nejspíš říká, že jíst proto, aby člověk živil tělo, ještě nevyžaduje, aby si z této zkušenosti odpíral požitek a uspokojení.

„Takže k vaší otázce,“ řekl dalajláma. „Když mluvíme o prožívání štěstí, musíme si uvědomit, že jde ve skutečnosti o dva různé druhy štěstí. Prvním z nich je prožívat potěšení skrze naše smysly. V tomto případě sex, příklad, který jsem uvedl, je jedním z takových prožitků. Ale můžeme také zakoušet štěstí na hlubší úrovni prostřednictvím naší mysli, například prostřednictvím lásky, soucitu a velkorysosti. Co charakterizuje štěstí na této hlubší úrovni, je pocit naplnění. Zatímco radost smyslů je krátkodobá, radost na této hlubší úrovni vydrží mnohem déle. Je to skutečná radost.

Věřící rozvíjí tuto hlubší úroveň radosti prostřednictvím víry v Boha, což přináší vnitřní sílu, vnitřní klid. Nevěřící, nebo neateista jako já, musí rozvíjet tuto hlubší úroveň radosti prostřednictvím výcviku mysli. Tento druh radosti nebo štěstí přichází zevnitř. Pak smyslové potěšení ztrácí na důležitosti.

Posledních několik let jsem s různými vědci probíral rozdíl mezi smyslovou úrovní potěšení a bolesti a hlubší úrovní mentálního štěstí a utrpení. Když se podíváme na dnešní materialistický život, zdá se, že lidé se zabývají především smyslovými prožitky. To je důvod, proč je jejich spokojenost tak úzce omezená a krátkodobá, protože jejich pocity štěstí jsou závislé na vnějších podnětech. Například se cítí šťastni tak dlouho, dokud hraje hudba.“ S úsměvem naklonil hlavu na stranu, jako kdyby oceňoval imaginární hudbu. „Když se děje něco pozitivního, jsou šťastní. Mají dobré jídlo, jsou šťastní. Když ale tyto věci skončí, začnou se nudit, zneklidní a jsou nešťastní. To samozřejmě není nic nového. I v Buddhově době se lidé nechali lapit do pasti přesvědčení, že smyslové prožitky jim přinesou štěstí.

Když však radost vzniká na úrovni vaší mysli a nikoli pouze na úrovni vašich smyslů, můžete si udržet hluboký pocit uspokojení na mnohem delší dobu, dokonce i na čtyřiadvacet hodin.

A tak vždycky říkám lidem, že budou muset věnovat větší pozornost mentální úrovni radosti a štěstí, nikoli jen fyzickému potěšení, ale spokojenosti na úrovni mysli. To je ta pravá radostnost. Když jste radostní a šťastní na mentální úrovni, na fyzické bolesti příliš nezáleží. Ale pokud neprožíváte radost nebo štěstí na mentální úrovni, zažíváte příliš mnoho starostí a strachu, pak ani fyzické pohodlí a smyslové potěšení nebude s to uklidnit vaše duševní nepohodlí.“

„Mnozí z našich čtenářů,“ řekl jsem, „chápou, co je fyzické potěšení nebo fyzický rozměr radosti a štěstí. Vědí, jak na ně působí chutné jídlo nebo hezká písnička. Ale co je to mentální štěstí nebo duševní potěšení, o kterých říkáte, že trvají čtyřiadvacet hodin?“

„Skutečný pocit lásky a náklonnosti,“ řekl dalajláma.

„Probouzíte se s touto radostí?“ zeptal jsem se. „Cítíte ji ještě předtím, než zasednete k snídani?“

„Pokud si vypěstujete silný pocit starostlivosti o blaho všech cítících bytostí, a zejména pak všech lidských bytostí, učiní vás to šťastnými od samého rána, i před prvním douškem kávy.

Hodnota soucitu je v pocitech, které v nás vyvolává. Stačí i pouhých deset minut nebo půlhodinka meditace na téma soucitu nebo laskavosti k druhým a její účinky pocítíte celý den. To je způsob, jak si udržet klidnou a radostnou mysl.

Každý máme zkušenost, že jsme-li v dobré náladě, pak nám neublíží ani nějaký ten problém. Když ale máme opravdu špatnou náladu, pak ani návštěva toho nejbližšího přítele nepomůže a pocit, že jsme nešťastní, přetrvává.“

„Takže takto jste se cítil, když jsem přijel?“ zjišťoval arcibiskup rozpustilým tónem.

„Tak přesně to byl ten důvod, proč jsem vám jel naproti na letiště, abych mohl být ještě nešťastnější a dělat vám problémy!“

Věda má termín pro ambivalentní povahu dosahování slasti. Říká se jí hédonická adaptace podle řeckého myšlenkového směru, který měl za to, že slast je nejvyšším dobrem. Po celou lidskou historii má hédonismus své zastánce až k samotným počátkům písemné kultury. V eposu o Gilgamešovi radí Siduri, bohyně kvašení (to znamená vína): „Naplňte svá břicha. Den a noc budou veselé. Nechť jsou dny plné radosti. Tančete a hrajte dnem i nocí. (…) To je to jediné, na čem lidem záleží.“ I v hluboce duchovní kultuře staré Indie, z níž vychází dalajlámova tibetská tradice, existovala hédonická škola známá jako Čárváka. V mnoha ohledech je požitkářství výchozí filozofií většiny lidí a zcela jistě se stalo převládajícím názorem kultury konzumerismu.

Přesto vědci zjistili, že čím více budeme dosahovat jakékoli slasti, tím méně na nás budou její účinky působit a slast začneme brát jako samozřejmost. První miska zmrzlinového poháru je úžasná, druhá je chutná a třetí už způsobuje zažívací potíže. Je to jako droga, která musí být konzumovaná v čím dál větším množství, aby v člověku vyvolala stejné účinky. Ale zdá se, že přece jen existuje jedna věc, která silně a trvale mění náš pocit pohody. Dalajláma ji s arcibiskupem probírali celý náš první den. Jedná se o naše vztahy a konkrétně naše vyjádření lásky a šlechetnosti vůči ostatním kolem nás.

Richard Davidson, neurovědec, o němž jsem se již zmiňoval a s nímž jsem poobědval v San Francisku, shrnul výsledky výzkumů zaměřených na neurozobrazování do jednotné teorie šťastného mozku. Byl jsem tak fascinován tím, co říká, že jsem se ani nemohl pořádně soustředit na své jarní závitky, přestože byly skutečně výtečné, tedy alespoň na fyzické úrovni.

Existují čtyři nezávislé obvody mozku, které ovlivňují náš trvalý pocit blaha, vysvětloval Davidson. Prvním z nich je „naše schopnost udržovat se v pozitivním stavu“, jinými slovy udržet si pozitivní emoce. Je logické, že tato schopnost má přímý dopad na prožívání štěstí. Tito dva velcí duchovní vůdcové říkají, že nejrychlejší způsob, jak tohoto stavu dosáhnout, je začít láskou a soucitem.

Druhý okruh je odpovědný za „naši schopnost zotavit se z negativních stavů“. Pro mě osobně bylo nejzajímavější to, že tyto obvody jsou na sobě zcela nezávislé. Člověk může být schopen udržovat se v pozitivním stavu, ale když se ocitne v propasti negativního stavu, jen obtížně se z ní zotavuje. Tím se mnohé vysvětluje.

Třetí okruh, také nezávislý, avšak zásadním způsobem významný pro ty další, je „naše schopnost soustředit se a vyhnout se myšlenkové rozptýlenosti“. Jde samozřejmě o okruh, který rozvíjí právě meditace. Schopnost soustředit se je zásadní, ať už je zaměřena na vlastní dech, mantru, nebo na analytickou meditaci, kterou dalajláma provádí každé ráno.

Čtvrtý a poslední okruh je „naše schopnost být velkorysý“. Přišlo mi úžasné, že jeden celý okruh našeho mozku je věnovaný šlechetnosti. Není divu, že se náš mozek cítí tak dobře, když pomáháme druhým nebo druzí pomáhají nám, nebo dokonce jen sledujeme, jak někdo někomu pomáhá, což Ekman popsal jako jeden z rozměrů radosti. Tolik tedy přesvědčivý výzkum o tom, že přicházíme na svět vybaveni potenciálem pro spolupráci, soucit a velkorysost.

John Bargh, jeden z předních světových odborníků na vědu o nevědomí, tuto potřebu spolupráce popisuje jako jeden ze tří vrozených (a často nevědomých) cílů: přežít, reprodukovat a spolupracovat. V laboratorních experimentech se ukázalo, že když byly osmnáct měsíců starým dětem ukázány panenky, které se dívaly jedna na druhou, tyto děti lépe spolupracovaly než ty, jimž byly ukázány panenky směřující pohledem od sebe. Bargh na základě výsledků tohoto výzkumu argumentuje, že spolupráce je hlubokým evolučním mechanismem, který existuje od našeho nejranějšího vývoje.

Snad ještě více alarmující je zjištění, že máme vrozenou tendenci spolupracovat a být laskaví k těm, kdo se podobají našim pečovatelům, kteří se zasloužili o naše bezpečí. Vůči ostatním, kteří vypadají jinak, jsme mnohem nedůvěřivější: jedná se o nevědomé kořeny předsudků. Zdá se, že naše empatie nezahrnuje ty, kdo jsou mimo naši „skupinu“, což je možná důvod, proč nám arcibiskup a dalajláma neustále kladou na srdce, že jsme ve skutečnosti jedna skupina – lidstvo. Ať tak či onak, schopnost a chuť spolupracovat a být velkorysý k ostatním jsou zabudované v našich nervových obvodech a lze je ovládat na úrovni osobní, společenské i globální.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kniha radosti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.