Copyright © Tereza Boučková, 2013

ISBN 978-80-207-1919-5

Láska

Pes po ní neštěkne. Proč taky? Zná Martu jak své boty. Stojí za plotem a kouká, jak odchází do práce, a ani mu nepřijde divné, že je léto, neděle a ona nemá v práci co dělat. Celý nedočkavý pozoruje, jak jde ve svých obvyklých šatech a obvyklých botách, s obvyklou kabelkou a tím samým účesem pořád stejně nezáživným krokem na autobus směr hlavní město.

Proč by štěkal? Čeká, až mu dá obvyklý piškot, a jako obvykle se už předem olízne. A Marta mu ho dá, podrbe ho skrz plot na čumajzně a pošeptá mu: Achoj, Chlupáčku.

A on neví, jestli je pro ni Hlupáček, nebo Chlupáček, protože Marta všude, kde je há, vyslovuje chá, pořád a pořád blbě. Ale piškot je dobrý tak jako tak a to je ze všeho nejdůležitější.

Ten chlap, kterého viděla poprvé před pár minutami, ten chlap, co před chvílí přišel kvůli uhlí a sám vypadal jako hnědá kostka, ten chlap ji ve sklepě, kam ho dovedla, na to uhlí povalil…

Cítila jeho cigaretový dech, smísený s alkoholem, cítila jeho tělo, mour s potem, do zad ji tlačilo uhlí, shora z hromady, na které leželi, na ně padaly větší kusy, odrazily se od nich a žuchly na zem, na křik se nevzmohla, vyschlo jí v krku, cítila srdce, bouchalo, tlouklo jako o závod, jeho lopaty – ruce ji svíraly, drtily, v slabém světle viděla svá bílá kolena, jak sebou zmítají ve vzduchu, upadla jí bota, pustila klíče, kabelku, na křik se nevzmohla, panebože, na nic se nevzmohla, nevydala ani hlásku.

Tiše. Ležela tiše a nemohla popadnout dech. Bolel ji klín, všechno ji bolelo. Chlap oddychoval. A pak začal zvonit mobil. Její. Strašně se lekla. On taky. Utekl. Než našmátrala kabelku a přístroj z ní vylovila, byl pryč.

Chaló, vydechla do přístroje. Bez brýlí viděla na displeji akorát šmouhy.

Chaló? Chaló! Hlesla do třetice, místo aby začala volat o pomoc. Telefon ohluchl (ještěže to nemusí vyslovit!), ve sklepě byl nejspíš slabý signál a spojení se přerušilo.

Vstávala. Pomalu. Opatrně. Nohy se jí podlamovaly, třásly. Měla je slabé, jako by uběhla maraton. Když se konečně postavila, snažila se po hmatu zjistit, jestli nemá rozervané šaty. Cítila, že má záda obalená mourem, byla mourovatá celá. Nemohla najít botu, chvěla se.

Rozčilením. Studem. Strachem.

Ze sklepa se plížila opatrně. Co když tady někde ten chlap ještě je? Anebo potká někoho z domu? Panebože. Plížila se zbytečně; nikde nikdo. Vchodové dveře, zvenku zamčené, se naštěstí dají otevřít zevnitř. Chlap zmizel. A s ním i jeho náklaďák, zaparkovaný před domem.

Měl vyklidit a odvézt léta nepoužívané uhlí, aby bylo možné gotický sklep využít jinak. Je s podivem, že se to nestalo už dávno. Vinárna. Nebo pivnice. Její zaměstnavatel měl ohromné plány, ale byla neděle, bylo léto, vedro a on měl chalupu a manželku a malé dítě.

Marta už nic z toho nemá. Chalupu neměla nikdy. Zato bydlí v rodinném domku za Prahou. A to je všechno, co jí z rodiny zbylo. Je sama. Její muž si před lety založil novou rodinu se ženou jen o něco starší než jejich dcera. Jejich dcera je dospělá. Studuje na opačné půlce zeměkoule, a proto musí Marta pořád a pořád chodit do práce – a třeba i v neděli.

Když ji muž opustil, bylo jí těžko. Nečekala to. Ona a dcera byly nejspíš jediné, které o jeho poměru nevěděly. I když dcera asi něco tušila, protože začala být na svého otce, s kterým měla do té doby krásný vztah, drzá a ironická, až se s ní kvůli tomu Marta hádala.

Všichni ostatní, jejich přátelé, kamarádi a známí, byli dávno v obraze. Později se dozvěděla, že její muž s tou dívkou, svou studentkou, jezdil po návštěvách, chodil s ní na vernisáže a vlastně se s ní vůbec neskrýval. Jak to, že byla Marta tak slepá?

Takto.

Byla slepá. Milovala ho.

Jednou šla po ulici a její pohled upoutal zamilovaný pár, který šel před ní. Jak je krásné dívat se na lidi, které spaluje láska, pomyslela si. A bolestně si uvědomila, že láska se z jejího manželství ztratila a ona se marně snažila zase ji tam vrátit.

Dívala se na ty dva zamilované, jejichž každý pohyb byl toužebně milostný, a zastesklo se jí po časech, kdy takhle chodila se svým mužem, a náhle jí došlo, že ten zamilovaný je její muž!

Dívala se, mučila se, nemohla přestat.

Na nevěře je nejhorší podvod. Lhaní. Přetvářka.

Asi i ona mohla za to, že přestala být pro svého muže přitažlivá, zajímavá. Že se zamiloval jinde. Ale proč s ní hrál tu podvodnou hru? Proč neměl odvahu jí o svém vztahu říct a nějak to řešit? Proč ji svým podváděním tak ponížil?

Byl tak zásadový. Neústupný. Pevný. Charakterní ve svých veřejných postojích. Sám se po okupaci vyřadil z profesního života, jakkoliv byl skvělý výtvarný teoretik. Než by psal prosocialistické oslavné bludy, dělal raději podřadné práce. Nenechal se zviklat, zlákat falešnými představami, které spoustu jiných nahnaly do strany, protože kdyby tam nebyli oni, byl by tam někdo horší…

Vážila si ho. A problémy, které díky němu měla, brala jako daň za slušnost. Nebylo to nic hrozného. Jen ji nechtěli pouštět domů, do Záhřebu. A když ji pustili, tak bez dcery. A dcera mohla za babičkou a dědou zas jen bez ní. Muselo tu vždycky zůstat nějaké rukojmí. Ale jinak? Žili. Měli se rádi. Drželi spolu.

Koupili za Prahou domek, polorozpadlý, na jiný neměli. Celá léta na něm s mužem a dcerou pracovali. Kopáči, zedníci, elektrikáři, všechno, skoro všechno si dělali sami. Hrozně se dřeli a stejně tak se těšili, že se tam jednou přestěhují.

Muž se ke své profesi vrátil až se změnou režimu. Až tehdy začal dělat kariéru, zásadový, neústupný, pevný.

Ještě stále spolu chystali svůj dům.

A přitom…

Byl takový grand, že jí ho nechal. Celý. Všichni společní přátelé ho za to gesto obdivovali. Ještě nevěděli, že i s nimi svoboda zamává. Většina rodin, které spolu vydržely těžké tlaky režimu, většina dvojic, které přečkaly složité totalitní časy, se rozpadla. Jak to? Byli snad slepí všichni?

Marta byla opuštěna první.

Cítila se bezcenná. Vyhořelá. Stará.

Zůstala sama, nikoho si už nenašla.

Život má na chovno!

Musela vyjít ven, na ulici. Musela udělat pár kroků ke galerii, která sice byla nad sklepem, ale z domu tam žádný vchod nevedl. Zase jí bouchalo srdce až v krku, zase jí začal zvonit mobil, ale teď ho típla sama. Vklouzla do dveří. Snad ji nikdo neviděl? Ne, nikdo ji neviděl, Praha byla vylidněná.

Vtrhla do kumbálku s umyvadlem a toaletou. Teprve tady, v bezpečí místnosti bez oken, její napětí trochu povolilo. Shodila šaty, pustila vodu a chrstla ji na sebe. Chrstala ji na sebe nemilosrdně, drhla se, dokud nebyla čistá. Čistá? Zvláštní slovo po tom všem.

Vyprala oblečení a hned je zase oblékla. Mokrá látka se jí příjemně dotýkala a chladila stále ještě rozpálené tělo. Učesala se. A dokonce se i nalíčila šminkami, které si tu nechává její mladší kolegyně. Kdy se naposledy namalovala? Kdy si koupila něco na sebe? Chodí pořád v tom samém, jako jeptiška v hábitu. Sfinga. Figurína z výlohy, kterou před deseti lety zrušili.

Zadívala se na sebe do zrcadla. S rtěnkou a stíny na očích jí to slušelo. Jiný člověk. Žena!

Jako by k ní to slovo už dávno nepatřilo.

Rozhodla se, že se zase začne malovat. A koupí si nové šaty. Boty. Novou kabelku. A nechá se ostříhat. A obarví si vlasy! Není tak stará, aby všechno vzdala. I když je stará dost. Až moc. Někdy.

Vyrazí ještě dnes. Teď. Hned.

Pražské nákupní galerie jsou otevřené pořád. Všechno jsou dnes galerie, i ten krám, kde Marta prodává tašky s nápisem I love Prague a trička s podobiznou Franze Kafky a Che Guevary a hokejové dresy s číslem 68 a klobouky s rolničkami a skleněné kominíčky a ruské bábušky a skleničky a šály a kšiltovky, šunt, který nemá s galerií, kde kdysi visely obrazy a byly tu šperky z kovu a originální keramika, vůbec nic společného.

Za socialismu, kdy se navenek nic nesmělo, a přitom se leccos výjimečného podařilo, tu bylo umění. Prodávaly se tu i věci zakázaných autorů. Vždycky se našel někdo slušný a odvážný, kdo dílo kolegy na indexu pokryl svým jménem a umožnil mu tak obživu v oboru. Kolikrát to Marta sama vyjednala.

Nejdřív jen tak nenápadně sondovala situaci. Pak zjišťovala možnosti. Nakonec se zúčastnění sešli vzadu v kumbálu a všechno domluvili. Dali si kafe, vínko, cigaretu. Seděli, povídali. Nespěchali. Nic je nehonilo. V galerii, ale i u nich doma, se domlouvaly věci, které se týkaly i jiných uměleckých oborů – literatury, divadla, dokonce i jednoho filmového scénáře, který na sebe vzal jistý režimem nepronásledovaný režisér. Tehdy mezi lidmi spřízněnými dobou vládla soudržnost. Ztratila se až s příchodem svobody – ve vzájemné žárlivosti. V touze zabrat trh, nahrabat si. Najednou měli všichni nějaké funkce, v galerii se už nikdo nezastavil. Odstrčení se stali řediteli, profesory, prezidenty všeho možného. Vyžírali funkce stejně jako ti před nimi.

Možná je nakonec ten šunt v krámě lepší než podrazy, které pak Marta zažila. Někteří tvůrci došli k závěru, že dílo, kterému za totality tajně půjčili své jméno, je jejich! Kolikrát musela svědčit, aby se vrátilo skutečnému autorovi. Jednou dokonce až u soudu. Přitom všichni tak prahli po svobodě, snili o ní, představovali si, jak bude všechno jiné, spravedlivé, čestné, jak k sobě budou lidi slušní.

Ne, všichni se nezkazili. Pár lidí slušných zůstalo.

Marta sama toužila malovat. Tak malovala. Proto přijela z Chorvatska do Čech; studovala zdejší výtvarnou akademii. Jenže se zamilovala. Otěhotněla. Vdala. Porodila. Školu nedodělala. Musela do práce; neměli peníze. A když je měli…

Doma jí visí několik vlastních olejů – a jsou dobré. Dobré! Koho dnes zajímají obrazy?

Přejela prsty šíji, stiskla prsy, měkké a teplé. Držela je jako předtím ten chlap, ten uhlíř. Zavřela oči. Rukama sjela až ke klínu. Tělem jí projela bolest; styděla se. Styděla a smála. Smála se na celé kolo, a přitom se jí chtělo plakat. Plakala, a přitom se jí chtělo zpívat, panebože, tolik let neměla muže, úplně zapomněla, jaké to je, panebože, nikdy by ji nenapadlo, že se to ještě stane. Ve sklepě, na uhlí! Panebože, vždyť zpívá falešně, no a co, začala zpívat. Chorvatskou hymnu!

Dostala strašnou chuť na cigaretu, a tak si zapálila, přestože se už dávno v galerii kouřit nesmí.

Ať všechny ty krámy shoří!

Ať zapálí uhlí!

Aspoň bude vyklizený.

Když se jí konečně její zaměstnavatel dovolal, aby zjistil, jestli je všechno v pořádku, řekla, že jo. A když večer skajpovala s dcerou, řekla to samé.

Všechno bylo v nejlepším pořádku, když vešla v nových šatech, botách, dokonce i s novou kabelkou, ostříhaná a v nazrzlém přelivu, tanečním krokem domů. Když se mohl Chlupáček odvedle zjančit. Když na ni štěkal jako pominutý, dokud ji po hlase, po piškotu nepoznal. Všechno bylo v neuvěřitelném, úplně nečekaném, šíleně krásném, zblázněném nejlepším pořádku.

Ten chlap, ten uhlíř, ji na uhlí nepovalil.

Marta se tam položila sama.

Do nebe

Měl pocit, že letí.

Že se vznáší ve stavu beztíže.

Jako kosmonaut.

Jako orel skalní.

Jako duše bez těla. Nebo tělo bez duše?

Bylo mu nádherně. Bylo mu lehce.

Jenom klíče od branky a domu ho na stehně, v kapse kalhot, strašně tlačily, dokonce tak, že ho to chvílemi šíleně bolelo, což je blbost. Klíče přece dneska ztratil.

Ze všeho nejdřív Emil ztratil hodinky. Bezvadné natahovací hodinky značky Prim, které dostal od táty k patnáctým narozeninám. Jasně že to tehdy byly fakt super spolehlivé náramkové hodinky, vyrobené pěkně z kovu, žádný umělohmotný šunt. Nastoupil s nimi na ruce do učňáku, kde se učil elektrikářem, a provázely ho věrně a spolehlivě životem až do dne, kdy zjistil, že má prázdné zápěstí.

Hodinky Prim! Kdyby je teď měl na ruce, ztěžkl by snad o půl kila. Nejenže hodně vážily, ale musely se taky každý den natahovat. Čudlíkem na straně. Taková pruda. Kolikrát na to zapomněl, a pak nevěděl, která bije. Málem ho kvůli tomu z učňáku vyrazili, protože díky zastaveným hodinkám nepřišel do školy i čtrnáct dní! Anebo měsíc.

Ba ne, staré hodinky na ruku nepatří, i když jsou památeční. Emilovi po nich smutno nebylo.

Pak ztratil auto. Je fakt, že k téhle ztrátě došlo až zadlouho po hodinkách. To už byl dospělý, měl práci, ženu, děti, byt v Praze. Měl všechno, co si jen člověk může přát.

Ztratit auto, to zní divně, ale jde to tak lehce, jako když luskneš prsty.

Věděl, že s ním v noci určitě jel, dokonce si byl jistý, že s ním jel domů. Ale ráno si prostě vůbec nedokázal vybavit, odkud jel a kde ho sakra zaparkoval? Hledej auto v miliónoví Praze!

Den předtím dostal výplatu, to si moc dobře pamatoval, protože na ni čekal jak na boží smilování. Zajel za kamarádem, spolu pak jeli k dalšímu, s tím si trochu povídali a určitě pak všichni někam jeli. Jeho autem. Ale kam? Kdo to ví? Jeli přes most. Most si jasně vybavoval, protože pod ním tekla řeka, Vltava. Jiná řeka v Praze neteče. Nebo snad jo?

Na konci mostu byla světla, za ním křižovatka. A dál se mu všechno ztrácí, jako ve vodě.

Jestli si někdo myslí, že jako do vody spadli, tak to si myslí špatně. To by musel být mokrý a to tedy nebyl. Pravda je taková, že od křižovatky už to podchycené neměl. Jako by mu někdo vyluxoval hlavu. Zkrátka a dobře, ráno se probudil doma, měl jet do práce a auto nikde!

Měsíc běhal po pražských ulicích a své auto hledal a hledal a hledal. Nenašel. Běhal i po autobazarech, taky nic. Zůstaly mu jen klíčky. Měl si snad najmout detektiva?

Došel k závěru, že mu auto ukradli. Jenže jak mohl jít ohlásit krádež, když ztratil občanku? S propadlým cestovním pasem? To se dobře říká, ale blbě dělá. Taky se bál, že by mu mohli napařit pokutu a třeba by ho mohli i zavřít. Protože kdo ví, co s tím nezvěstným autem třeba způsobil?

Zůstal bez auta. Manželka se zlobila. No dobře, chápal to, ale co měl dělat? Auto zmizelo a nebylo, i kdyby se Emil rozkrájel na kousky.

Na základní škole ho kdysi učili, že je pohyb nade vše. A jak se říká – v zdravém těle zdravý duch. Emila jeho zdravý duch brzy opustil. Než se nejdřív pěšky a pak hromadnou dopravou dopravil do práce, bylo pozdě. A u nich byly píchačky – jako za socialismu.

Netrvalo dlouho a jednoho krásného dne práci ztratil. Doteď se nedozvěděl proč. Chodil trochu později, to jo, ale zase tam zůstával dýl. Elektrikář ve fabrice. Fabrika v rozkvětu. Pracoval tam léta a všechno bylo oukej, a pak mu z ničeho nic řekli nazdar. Musel vyklidit skříňku, odevzdat věci, a čau, lásko.

Měl se snad soudit? Jak, když ztratil i ten propadlý pas? Co měl dělat? Neuběhly ani dva měsíce a…

Ztratil manželku. Vypadá to krkolomně, ale taková byla realita. Přitom se oženil ve dvaadvaceti a jeho žena byla fakt super bezvadná. Měli se rádi. Přišly děti. To první, jak jinak, pár měsíců po svatbě. Byl to kluk jako buk. Druhý buk se narodil za dva roky. Emil byl šťastný jak blecha. Měl je strašně rád. Byli to úplně super senzační buci.

Jenže je taky ztratil. Jasně že to šlo ruku v ruce. Zrovna šel svému staršímu synovi, který měl nastoupit do učňáku, vybrat k patnáctým narozeninám pěkné náramkové hodinky, aby rodinná tradice pokračovala. Fakt je, že si na ně musel půjčit u svých rodičů, protože neměl ani floka. Ten nákup mu trval celý den. A kus noci. Nebylo jednoduché jet za Prahu, přemluvit rodiče, aby mu nějaké peníze dali, jet zpátky, najít někde krám s hodinkami a jedny pěkné vybrat. Přišel domů – sice bez hodinek, které prostě ne a nemohl najít, ale s dobrou náladou a tam…

Nikdo.

Zůstal na sídlišti ve tři plus jedna sám. Nikde žádný vzkaz, žádné vysvětlení. Proč to udělali? Kam šli? Proč ho nevzali s sebou?

Jo. Mohl manželce nebo klukům zavolat a zeptat se, proč a nač? Jenže ztratil mobil. A tím pádem i čísla jejich telefonů. Neměl nic. Jen byt s několik měsíců neuhrazeným nájemným.

Emil tam ještě nějakou dobu žil. A proč by nežil? Upřímně řečeno, spíš tam přežíval, dokud se mu nepodařilo prodat nebo vyměnit všechno, co v bytě k prodeji nebo výměně bylo. Přežíval tam, dokud nedostal befel k zaplacení nájmu plus celé dlužné částky. Copak mohl platit, když byl úplně bez prostředků?

Vrátil se k rodičům. Bydleli na vesnici, v rodinném domku, v pořád stejném domku za pořád stejnou Prahou, kus od nádraží, za zatáčkou, která tam byla odjakživa, na kraji lesa. Bydleli v pořád stejné vesnici s pořád stejnými sousedy, které znal z dětství a ze školy a z návštěv, když sem občas zajel s rodinou anebo když si sem jel nějakou tu stovku půjčit. Bydleli tu skoro ti samí kamarádi. Anebo jiní, ale stejně to byli kamarádi.

Scházeli se každé ráno před konzumem. Odpoledne se přesunuli do Rudolfina. Samozřejmě že to nemělo s tím pražským, ve kterém jednou kdysi dávno opravoval v ředitelně za flašku whisky zásuvky, nic společného. Snad jen ten super zážitek. Protože tehdy ta hudba, co tam hráli na zkoušce, zněla jako z ráje.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Šíleně smutné povídky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.