NORUWEI NO MORI (Norwegian Wood)

Copyright © Haruki Murakami, 1987

All rights reserved

Originally published by Kodansha Ltd.

Translation © Tomáš Jurkovič, 2002

ISBN 978-80-207-2072-6

1

Je mi sedmatřicet let a sedím na sedadle v Boeingu 747. Obří letadlo klesá vysokou vrstvou mraků níž a níž, brzy už přistaneme na hamburském letišti. Země pod námi je prosáklá studeným listopadovým deštěm. Technický personál v pláštěnkách, fádní letištní budova s vlajkami i reklamní billboardy BMW, všechno je tmavéjako krajina ze starého vlámského obrazu.

Takže jsem zase v Německu, napadá mě.

Letadlo přistává a nápis Zákaz kouření zhasíná. Ze stropních reproduktorů se začíná linout tichá hudba. Poznávám tu melodii. Je to Norwegian Woodod Beatles, v nasládlé orchestrální úpravě, a já díky ní jako vždycky naráz ztrácím klid. Vlastně – ne jako vždycky. Tentokrát mě vyvádí z míry mnohem víc a silněji než kdy předtím. Předkláním se a schovávám obličej do dlaní. Mám strach, že mi praskne hlava.

Za chvilku už je tu německá letuška. Ptá se mě anglicky, jestli mi není špatně. Ne, jsem v pořádku, jen se mi trochu zatočila hlava.

„Opravdu vám nic není?“

„Ne, děkuji.“

Letuška se usmívá. Z reproduktorů teď začala hrát nějaká skladba od Billyho Joela. Zvedám hlavu, dívám se na zamračenou oblohu nad Severním mořem a vzpomínám na věci, které jsem v životě ztratil. Na promarněný čas, na lidi, co umřeli nebo jsem je opustil, na vzpomínky, co už se nikdy nevrátí. Letadlo mezitím úplně zastavilo. Cestující rozepínají bezpečnostní pásy a z úložných prostorů vytahují kabáty a tašky, já jsem ale v myšlenkách pořád na té pláni. Cítím vůni trávy a vítr na tvářích, slyším, jak zpívají ptáci. Je podzim 1969 a brzy mi bude dvacet…

Stejně jako před chvílí přichází letuška a sedá si vedle mne. Ptá se, jestli už je mi lépe.

„Jsem v pořádku, děkuji. Jen mi bylo trochu smutno,“ zkouším se pousmát.

„To znám. Sama se tak cítím každou chvíli,“ přikyvuje letuška. Vstává ze sedadla, usmívá se na mě.

„Přeji vám hezký výlet. Auf Wiedersehen!“

„Auf Wiedersehen!“ odpovídám i já.

Na tu pláň si přesně vzpomínám i teď, po víc než osmnácti letech.

Hory, ze kterých několikadenní deštík smyl prach léta, svítily hlubokou, svěží zelení.

Říjnový vítr kýval sem a tam pampovou trávou a na modré obloze visel přímo v zenitu jako přimrzlý dlouhý úzký mrak. Nebe bylo vysoké, až oči bolely. Vítr foukal přes pláň, zlehounka čechral Naočiny vlasy a ztrácel se v nedalekém smíšeném lese. Listí na vrcholcích stromů šumělo a odněkud z dálky se ozýval pes. Jeho lehce zastřený hlas jako by přicházel z jiného světa. Dál nebylo slyšet nic. Nezaslechli jsme už ani hlásek. A nepotkali ani živáčka. Jen dva červení ptáci vylétli, asi něčím poplašení, z pláně, a schovali se do lesa. A jak jsme tak šli, vyprávěla mi Naoko o studni.

Lidská paměť je záhadná. Když jsem na té pláni opravdu byl, skoro vůbec jsem si jí nevšímal. Neudělala na mě žádný zvláštní dojem. Vůbec by mě nenapadlo, že si ji budu ještě po osmnácti letech pamatovat do všech podrobností. Abych řekl pravdu, na krajinách mi tehdy naprosto nezáleželo. Myslel jsem na sebe, na krásnou Naoko, co jde vedle mě, na sebe a na ni, a pak zas na sebe. Byl jsem ve věku, kdy se – ať jsem viděl a pociťoval, co jsem chtěl, ať jsem přemýšlel, o čem jsem chtěl – všechny moje myšlenky nakonec vracely zpátky ke mně jako bumerang. A navíc jsem tehdy byl zamilovaný, a díky tomu jsem padal po hlavě do pěkně zamotané situace. Na to, abych se rozhlížel po okolí, jsem prostě neměl kdy.

Teď po létech mi ale vždycky ze všeho nejdřív přijde na mysl právě ta pláň. Vůně trávy, skoro neznatelný studený vánek, panoráma hor a štěkot psa, to jsou věci, které mi vyplují z paměti jako první; a tak živě, že mám pocit, že by stačilo natáhnout ruku a sáhnu si na to všechno prstem. Jen lidi v té krajině není vidět. Žádní tam nejsou. Ani Naoko, ani já.

V duchu se ptám, kam jsme se poděli a proč. Co se mi tenkrát zdálo být tak důležité, ona a já a můj svět, to všechno se někam vytratilo. Ani si už nedovedu rychle vybavit Naočin obličej. Jediné, co mi zbylo, je krajina bez lidí.

Jistěže když se rozpomínám dost dlouho, nakonec si na její tvář přece jen vzpomenu. Malé studené ruce, krásné rovné a na dotek tak jemné vlasy, měkké a kulaté ušní lalůčky a malá piha pod jedním z nich, v zimě kabát z velbloudí srsti, zvyk dívat se druhým do očí, když se na něco ptala, hlas, který se občas roztřásl (úplně jako by mluvila na vrcholku kopce, kde fouká silný vítr) – když jeden po druhém lovím z paměti takové dojmy, vybaví se mi najednou úplně přirozeně i její obličej. Nejdřív si vzpomenu na její profil, snad proto, že jsme vždycky chodívali vedle sebe. Pak se ke mně otočí, usměje se, trochu skloní hlavu, něco mi vypráví a zadívá se mi do očí, jako by se snažila zahlédnout nějakou rybku, která se míhá po dně průzračné studánky.

Než se ale rozpomenu, chvíli to trvá. A jak jdou léta, je ta chvíle čím dál tím delší.

Smutné, ale je to tak. Co kdysi trvalo jen pět vteřin, prodloužil čas na deset, pak na třicet vteřin a nakonec na minutu. Ta doba se prodlužuje jako večerní stíny. A už brzy nejspíš všechno nadobro propadne noci. Moje paměť a Naoko se od sebe neúprosně vzdalují. A zrovna tak i já se nenávratně vzdaluji od sebe samého, jaký jsem byl tehdy. Jen ta krajina, jenom ta říjnová pláň se mi zas a zas promítá v hlavě jako nějaká symbolická filmová scéna. Pořád a pořád mi s vlezlou umíněností vrtá v hlavě. Hej, probuď se, dosud jsem tady! Nespi, vstávej a pochop proč!

Nebolí to vrtání ani trochu. Jen zas a zas slyším ty prázdné, duté hlasy. A i ty nejspíš jednou zmizí, tak jako zmizelo všechno ostatní.

Jenže právě v letadle Lufthansy na hamburském letišti byly hlasy v mé hlavě vytrvalejší a silnější než kdy předtím. Vzbuď se a pochop! A proto se teď dávám do psaní. Jsem už totiž takový, že nic pořádně nepochopím, dokud se to nepokusím bez překrucování vypsat.

O čem že mi to vlastně Naoko tenkrát vyprávěla?

Už vím, vyprávěla mi o studni v polích. Nevím ani, zda taková studna doopravdy existovala. Spíš to asi byla jen představa, označení něčeho, co měla Naoko v sobě, spolu se spoustou dalších problémů, které se jí v těch nepěkných dnech začaly splétat v hlavě. Přesto si ale po jejím vyprávění už nedokážu tu svou krajinu s plání vůbec vybavit bez takové studny. Obraz studny, kterou jsem na vlastní oči nikdy neviděl, je do ní v mé hlavě nesmazatelně vypálen. Dovedu ji dokonce dopodrobna popsat. Leží tam, kde končí tráva a začínají stromy, přesně na hranici pláně a lesa. Sotva metr široká, temná díra, která se zčistajasna otevírá v zemi, záludně skrytá v trávě. Okolo není žádný plot, ani vyvýšené kamenné roubení. Je tam jen díra otevírající svůj chřtán. Její kamenné obložení vybledlo v deštích do zvláštní, kalně bílé barvy. Místy je popraskané a některé kameny chybějí. Je vidět, jak do děr, které po nich zbyly, kloužou malé zelené ještěrky. Uvnitř v otvoru není vidět nic, ani když se nakloníte a zadíváte dovnitř.

To jediné, co o studni opravdu bezpečně vím, je, že je strašlivě hluboká. Tolik, že ani není vidět na dno. A tak je ta díra až po okraj plná tmy. Husté tmy, která vypadá, jako by ji navařili ze všech temnot, co jich na světě je.

„Je vážně hrozně, opravdu hrozně hluboká,“ hledala Naoko pečlivě slova. Občas tak mluvila. Snažila se najít přesný výraz, což jí vždycky dlouho trvalo.

„Opravdu hrozně hluboká. Nikdo ale neví, kde přesně je, jenom to, že je někde v těchhle místech,“ řekla, zastrčila ruce do kapes svého kostkovaného vlněného kabátu a usmála se na mě, jako by mi chtěla potvrdit, že je to pravda.

„Ale to je přece hrozně nebezpečný,“ řekl jsem, „mít někde poblíž takovou studnu, a nevědět, kde je. Kdyby tam někdo spadnul, tak už se přece nikdy nemůže dostat ven.“

„Nemůže. Uáááááááá, plesk, a je konec.“

„A to se vážně stává?“

„Občas. Tak asi jednou za dva tři roky. Najednou někdo zmizí a nenajdou ho, ať hledají, jak chtějí. A pak začnou místní říkat: ten určitě spadl na pláni do studny.“

„To není zrovna hezká smrt,“ řekl jsem na to.

„Je to strašná smrt,“ odpověděla Naoko a setřásla rukou stéblo trávy, které se jí zachytilo na kabátě.

„Komu se nepovede zlomit si při pádu vaz, kdo si třeba jen přerazí nohy, může křičet a volat o pomoc do ochraptění – nikdo ho nezaslechne, nikdo nepřijde nakouknout dolů přes okraj. Na dně kolem je jen tma a vlhko, a mezi vybělenýma lidskýma kostrama, co tam všude leží, lezou stonožky a pavouci. Někde vysoko nahoře kulatě svítí otvor jako úplněk v zimě. Kdo tam spadne, umírá sám a dlouho.“

„Už jen z toho pomyšlení mi běhá mráz po zádech. Někdo by tu studnu měl najít a ohradit,“ řekl jsem já.

„Tu nejde najít. Můžeš jenom dávat pozor a nechodit mimo vyšlapanou cestu.“

„Budu se jí držet.“

Naoko vytáhla levou ruku z kapsy a chytla mou ruku.

„Ty se ale nemáš čeho bát. Nespadl bys tam, ani kdybys kolem chodil v noci bez baterky. Dokud jsem s tebou, jsem v bezpečí.“

„Opravdu?“

„Fakt.“

„Jak to můžeš vědět?“

„Vím to,“ řekla Naoko a stiskla mou ruku ještě pevněji. Cestou dál jsme chvíli mlčeli.

„Držím tě za ruku a prostě to cítím. Nemusím o tom přemýšlet. Teď, když jsem s tebou, ničeho se nebojím. Zlo ani tma nade mnou nemají žádnou moc.“

„Snadná pomoc – stačí, když zůstaneme pořád spolu.“

„Myslíš to vážně?“

„No jasně!“

Naoko se naráz zastavila. I já jsem zůstal stát. Položila mi ruce kolem krku a zadívala se mi do očí. V těch jejích jako by se hluboko uvnitř těžce přelévalo něco černočerného. Dlouho se tak na mne dívala. Pak si stoupla na špičky a tiše mě objala. Jen tak zlehka a na okamžik.

„Děkuju ti.“

„Nemáš za co.“

„Z toho, cos řekl, mám velkou radost. Opravdu,“ řekla a smutně se usmála – „i když právě to se nikdy nemůže stát.“

„Proč?“

„Prostě to nejde. Prostě je to nemožné. Prostě…“

Naoko naráz zmlkla a dál už šla beze slova. Cítil jsem, jak jí v hlavě víří myšlenky, a tak jsem radši šel vedle ní a taky neříkal nic.

„Nebylo by to tak v pořádku. Ani pro tebe, ani pro mne,“ ozvala se nakonec.

„A proč by nemělo?“ zeptal jsem se tiše.

„Nedokázal by ses mi věnovat pořád. Představ si, že bysme se vzali. Ty bys chodil do práce. Kdo by se o mě staral, až budeš v práci? Nebo až pojedeš na služební cestu? Chceš mě snad mít na krku až do smrti? To by přece nebylo fér. Tomu by se ani nedalo říkat vztah. Omrzela bych se ti. Co by to bylo za život? Jenom bych ti překážela, a to nechci. A moje problémy by se tím stejně neřešily.“

„Ty přece nepotrvají věčně,“ řekl jsem a vzal ji kolem ramen. „Jednou jim bude konec a pak si to všechno můžeme znova promyslet. Třeba budu naopak já potřebovat pomoc od tebe. Přece tady spolu nebudeme takhle účtovat. Jestli mě potřebuješ, tak tu prostě jsem pro tebe, rozumíš? Už si to všechno tolik neber. Povol trochu. Podívej se na věci z lepší stránky, a hned budeš veselejší.“

„Proč mi to říkáš?“ zeptala se naráz Naoko strašně suše znějícím hlasem. Polekal jsem se. Asi jsem se jí nějak dotkl.

„Proč?“ ptala se Naoko, oči sklopené k zemi. „Vím sama, že je člověku líp, když si věci tolik nebere. Nemusíš mi to říkat, rozumíš? Kdybych ale udělala, co mi radíš, sesypu se na hromadu. Takhle to je se mnou už dlouho a je to tak i v tuhle chvíli. Nemůžu jinak. Jakmile jednou povolím, vymkne se mi všechno z rukou. Rozsypu se, rozfouká mě vítr. A víš proč? Nevíš? Tak jak mi potom můžeš říkat do očí to, cos právě řekl?“

Mlčel jsem.

„Nejsem tak v pořádku, jak se ti zdá. Je ve mně temno, mráz a zmatek… Proč jsi se mnou tehdy vůbec spal? Proč jsi mě nenechal na pokoji?“

Došli jsme do tichého borového hájku. Mrtvolky cikád, které tu od konce léta ležely vysušené všude po cestě, nám praskaly pod botami. Pomalu jsme kráčeli lesní cestou a dívali se do země, jako bychom něco hledali.

„Promiň,“ řekla Naoko a zlehka mě vzala za paži. Několikrát potřásla hlavou. „Nechtěla jsem ti ublížit. Už na to nemysli. Nezlob se. Nechala jsem se unést.“

„Myslím, že ti asi pořád ještě doopravdy nerozumím, Naoko,“ odpověděl jsem jí. „Nejsem zrovna nejbystřejší. Chápu pomalu. Ale když mi dáš čas, porozumím ti jako nikdo jiný na světě.“

Zastavil jsem se, zaposlouchal se do ticha. Špičkama bot jsem převracel mrtvé cikády a borové šišky. Skrz větve borovic bylo vidět nebe.

Naoko strčila ruce do kapes kabátu a nad něčím se zamyslela.

„Řekni mi, Tóru, máš mě rád?“

„Jasně žemám.“

„Mohl bys mi v tom případě splnit dvě přání?“

„Tobě splním třeba i tři.“

Naoko se zasmála a zavrtěla hlavou. „Dvě mi budou úplně stačit. Za prvé chci, abys věděl, že jsem ti opravdu moc vděčná za to, žes za mnou přijel. Jsem moc ráda. Hodně mi to pomohlo. Třeba to tak nevypadá, ale je to tak.“

„Přijedu zas,“ řekl jsem. „A to druhý přání?“

„Chci, abys na mě nikdy nezapomněl. Aby sis pořád pamatoval, že jsem byla na světě a byli jsme spolu – jako třeba teď. Dokážeš to?“

„Nikdy na tebe nezapomenu,“ odpověděl jsem jí.

Nic na to neřekla a vydala se dál. Skrz koruny stromů jí na ramena kabátu dopadaly chvějivé paprsky podzimního slunce.

Zase jsme zaslechli psa. Zdál se nám být blíž.

Naoko vystoupila na vrcholek pahorku, vyšla z lesa, a po mírném svahu začala rychle scházet dolů. Já dva tři kroky za ní.

„Pojď radši ke mně. Co když je tu někde ta studna?“ zavolal jsem na Naoko.

Zastavila se, usmála a vzala mě za ruku. Dál už jsme šli spolu.

„Opravdu na mě nezapomeneš?“ zašeptala tichounce Naoko.

„Nezapomenu,“ odpověděl jsem jí. „Na tebe nikdy.“

A přesto moje vzpomínky pomalu blednou. Tolik jsem toho už zapomněl.

Když se teď snažím všechno po paměti zapsat, jsem občas naráz velice nejistý.

Hlavní a nejdůležitější vzpomínky jako by se mi vytrácely. Všechno podstatné jako by se stále víc zasouvalo až někam do tmy na sám kraj mé paměti, kde se vše pomalu mění v bláto.

Nemám ale k dispozici nic víc než právě takové vzpomínky. Už hodně prořídly a řídnou dál. Jak si je tak snažím vyvolávat z mysli a zapisovat na papír, mám stále silnější pocit, jako bych olizoval úplně holé kosti.

Neznám však žádný jiný způsob, jak splnit slib, který jsem Naoko dal.

Dřív, dokud jsem byl ještě mladý a vzpomínky byly čerstvé, zkusil jsem je už několikrát sepsat. Nedal jsem ale dohromady ani řádku. Věděl jsem, že mít tu jedinou, první řádku za sebou, vyplynul by už zbytek skoro sám od sebe, avšak nikdy se mi ji nepodařilo napsat.

Tak šly roky, a já stále nevěděl, odkud začít. Bylo to stejné jako chtít se vydat na cestu s mapou, která je přehnaně podrobná. Tak podrobná, že člověk ztratí orientaci.

Jenže teď už všechno chápu. Psaní už mi – aspoň myslím – nebude dělat žádné potíže, právě proto, že jsem toho spoustu zapomněl.

Jak vzpomínky na Naoko blednou víc a víc, naráz ji konečně začínám chápat. Už vím, proč po mně chtěla, „abych na ni nikdy nezapomněl.“

Ona totiž věděla, co se stane, až moje vzpomínky vyblednou a zmizí. A proto mě tolik prosila: „Nikdy nezapomeň, že jsem byla na světě.“ Teď už to chápu, a je mi z toho pomyšlení k nesnesení smutno: Naoko mě nikdy neměla ráda.

2

Kdysi před dávnými časy – vlastně to ve skutečnosti není ještě ani celých dvacet let – jsem bydlel v Tokiu na jedné vysokoškolské koleji. Bylo mi tehdy osmnáct a byl jsem čerstvě přijat na vysokou školu. Tokio pro mě byla naprostá neznámá, a do té doby jsem se ještě nikdy nemusel starat sám o sebe. A tak se starali mí rodiče a našli mi kolej vybavenou veškerým pohodlím, kde se dokonce i vařilo – prostě takovou, aby v ní přežil i takový osmnáctiletý trouba jako já.

Byla to pochopitelně taky trochu otázka peněz – kolej byla mnohem levnější než jakýkoli byt. A nemuseli mi už kupovat ani peřiny nebo lampu.

Já osobně bych si byl radši někde najal byt a spokojeně si v něm žil, ale univerzita, na kterou mě přijali, byla soukromá, takže jsem se zamyslel nad výší zápisného, školného a měsíčních životních nákladů, a radši mlčel. Stejně mi pak nakonec bylo jedno, kde bydlím.

Kolej stála na vyvýšenině, odkud byl hezký výhled na město, na rozsáhlém pozemku obehnaném vysokou betonovou zdí. Hned za branou rostla obrovská zelkova, stará prý už víc než sto padesát let. Od jejího kmene nebylo pro samé zelené listí vůbec vidět oblohu. Zelkovu velkým obloukem obcházel betonový chodník. Za ní se zase narovnal a jako podle pravítka se táhl přes nádvoří, lemované po stranách dvěma dvoupatrovými železobetonovými ubytovnami, velikými a se spoustou oken. Vypadaly spíš jako věznice přestavěné na kolej. Nebo jako kolej, ze které udělali věznici, i když ubytovny se nezdály napohled ani špinavé, ani ponuré. Z otevřených oken bylo slyšet hrát spoustu rádií. Všechny pokoje měly v oknech záclony ze smetanově bílé látky, která nebledne na slunci.

Na konci nádvoří stála patrová hlavní budova. V přízemí byla jídelna a lázně, v patře velká posluchárna a několik zasedacích místností, a dokonce několik pokojů pro hosty, které ale nikdy nikdo k ničemu nepoužil. Vedle hlavní budovy stála další ubytovna, opět dvoupatrová.

Dvůr byl rozlehlý. Uprostřed trávníku se na slunci pořád dokola otáčelo kropítko. Za hlavní budovou se nacházelo fotbalové a baseballové hřiště a šest tenisových kurtů. Bylo tu zkrátka všechno, co si kdo mohl přát.

Celá kolej měla jen jedinou vadu: byla tak trochu podezřelá. Spravovala ji jakási záhadná nadace, vedená jistým ultrapravicovým politikem, a počínala si přitom – alespoň co jsem mohl posoudit – přinejmenším zvláštně. To jsem pochopil hned, jakmile jsem otevřel brožuru pro nově ubytované.

„Ústředním cílem školství je podílet se na výchově schopných a talentovaných lidí pro vlast“ – to byla filozofie vedení koleje. A četní sponzoři, které tahle filozofie oslovila, pak neváhali do rozvoje koleje investovat svůj kapitál – jak aspoň hlásala oficiální verze. Realita byla ovšem poněkud složitější.

Pravdu neznal nikdo.

Jedni tvrdili, že je to celé daňový únik, jiní zase, že si tu někdo chce udělat reklamu, další si mysleli, že stavba koleje byla jen šikovný trik, jak získat zdejší prvotřídní pozemek.

A objevil se i člověk, který do věcí pronikl ještě hlouběji. Podle jeho názoru chtěl zakladatel koleje tajně vytvořit z jejích absolventů kliku ve vládě. Na koleji opravdu existoval klub elitních studentů, a dokonce i já jsem věděl, že několikrát za měsíc pořádají jakási „akademická setkání“ se zakladatelem koleje, a kdokoli, koho do klubu přijali, měl pak nadobro po problémech se sháněním zaměstnání.

Netuším, kdo byl tehdy vlastně pravdě nejblíž, ale všichni jsme se shodli v jednom: „Tady to něčím zavání.“

Přes to všechno jsem nakonec na oné podezřelé koleji vydržel bydlet celé dva roky, od roku 1968 do roku 1970. Proč jsem se z ní vlastně neodstěhoval, když byla celá tak morálně pochybná?

Ani sám nevím. Asi to bude tím, že z hlediska každodenního života na koleji není otázka politické orientace nebo morálních kvalit vedení zas až tak podstatná.

Každý den tu začínal slavnostním vztyčováním státní vlajky. Jak jinak než za doprovodu státní hymny. To už ke státním vlajkám patří zrovna tak jako pochody ke sportovnímu zpravodajství. Vlajkový stožár stál uprostřed dvora, aby byl z každého okna dobře vidět.

Vztyčení vlajky měl na starosti správce východního křídla (kde jsem byl ubytován i já). Byl to asi šedesátiletý pán. Byl vysoký a tvářil se přísně. Vlasy už měl trochu prošedivělé a po opáleném krku se mu táhla dlouhá jizva. Říkalo se o něm, že je to absolvent Armádní akademie Nakano, ale nikdo to nevěděl jistě.

Vedle něho každé ráno stál pořád jeden a tentýž student a pomáhal mu vztyčovat. Nikdo ho neznal. Byl ostříhán nakrátko a nosil školní uniformu. Nevěděli jsme, ani jak se jmenuje a na kterém pokoji bydlí. V životě jsme ho neviděli ani v jídelně, ani ve sprchách. Nevěděli jsme vlastně ani, je-li to vůbec student. Ale zřejmě byl, když přece nosil tu uniformu. Nezbývalo nám než si to myslet. Na rozdíl od pana Nakana byl malý, tlustý a pobledlý. Tohle povedené duo nám tedy každé ráno v šest vztyčovalo na dvoře vlajku s vycházejícím sluncem.

Když jsem byl na koleji teprve krátce, byl jsem z toho obřadu tak u vytržení, že jsem dokonce schválně vstával dřív, abych o onu demonstraci vlastenectví nepřišel.

Ráno v šest zaznělo z rádia časové znamení. Skoro současně se na nádvoří objevily dvě postavy. Ve školní uniformě a černých botách šel Stejnokroj, pan A. A. Nakano měl na sobě bundu a bílé tenisky.

Stejnokroj nesl plochou krabici z pavloňového dřeva, A. A. Nakano kufříkový magnetofon Sony. Postavil ho k patě stožáru, Stejnokroj otevřel krabici. Byla v ní vzorně složená státní vlajka.

Stejnokroj ji uctivě podal Nakanovi. Nakano připjal vlajku k lanku. Stejnokroj stiskl knoflík. Zazněla hymna.

„Rodpánanaaaa…“

A vlajka vzhůru letí…

Při „oblázcích“ už byla přesně v polovině stožáru a současně s „mechem“ se již třepetala na vrcholku. Ti dva strnuli v pozoru a zírali na ni. Zvlášť za hezkého počasí a mírného větru to byla opravdu dokonalá podívaná.

Večer se vlajka zase slavnostně spouštěla. Obřad probíhal přesně opačně než ráno. Vlajka klouzala dolů, zmizela v pavloňové krabici. V noci totiž státní vlajky nevlají.

Proč musejí na noc vlajku zase spouštět, jsem nikdy nepochopil. Státy přece trvají i v noci, a celkem dost lidí v noci musí do práce. Třeba údržbáři kolejí v metru nebo taxikáři, hostesky v barech, hasiči na noční nebo noční hlídači. Že se jim upírá právo pracovat pod státní vlajkou, mi připadalo jako vyložená nespravedlnost. Myslím ale, že si z toho nic nedělali. Nejspíš si toho ani nevšimli. Takovými problémy jsem si lámal hlavu jen já sám. A i mě to nakonec přestalo bavit.

Podle kolejního řádu u nás bydleli prváci a druháci na pokojích po dvou, třeťáci a čtvrťáci samostatně. Pokoje pro dva měly asi dvanáct metrů čtverečních. Naproti dveřím okno v hliníkovém rámu, před ním zády k sobě dva stolky a židle k učení. Vlevo od dveří železná palanda. Veškerý nábytek co možná nejjednodušší a nejpevnější. Kromě stolků a palandy ještě dvě zamykací skříňky a malý stolek s přihrádkou. Nějakou poezii byste v tom všem nenašli ani při nejlepší vůli.

V přihrádce stolku měli ve většině pokojů tranzistoráky, fény, varné konvice, vařiče, instantní kávu, sáčky čaje, kostky cukru, hrnce na instantní nudlové polévky, nějaké to nádobí. Na stěnách visely obrázky slečen z Heibon Punche nebo někde stržené pornofilmové plakáty.

Jeden vtipálek si ve svém pokoji dokonce vyvěsil fotku pářících se prasat, ale to byla naprostá výjimka; skoro ve všech pokojích se jinak vyskytovaly na zdi nahotinky, zpěvačky nebo herečky. V polici nad stolkem měl každý seřazené učebnice, slovníky a romány.

Bydleli tu samí kluci a podle toho to taky na pokojích vypadalo.

Koše na smetí měly na dně přilepené plesnivé slupky z mandarinek. V plechovkách, používaných jako popelníky, stály decimetrové vrstvy popela a špačků z cigaret. Když se z nich začalo kouřit, uhasili je prostě kávou, nebo pivem, takže plechovky neustále vydávaly zatuchlý puch. Hrnce byly zčernalé s vrstvami čehosi neidentifikovatelného uvnitř. Po podlaze se všude válely obaly od instantních nudlí a prázdné láhve od piva, uzávěry od všeho možného, a kdovíco ještě. Nikde tu zřejmě nebyli natolik geniální, aby je napadlo vzít na všechen ten binec smeták a lopatkou to všechno uklidit do koše. Při průvanu stoupaly z podlahy husté kotouče prachu. V každém pokoji to taky pochopitelně dost páchlo.

Zápach se pokoj od pokoje mírně lišil, ale v zásadě byly jeho zdroje pořád stejné: pot, tělesné pachy a smetí. Špinavé prádlo se prostě házelo na hromadu pod postel, peřiny nikdo nevětral, takže celé propocené táhly na sto honů. Ještě teď se divím, že tam nikdy nepropukla žádná epidemie.

Naproti tomu v pokoji, kde jsem bydlel já, bylo čisto jako v pitevně. Na podlaze nebyl ani prášek, na okně ani šmouha, přikrývky se jednou týdně větraly, tužky do jedné stály ve stojánku na tužky a záclony se jednou za měsíc nesly prát. Můj spolubydlící byl chorobně pořádkumilovný. „Von pere i záclony,“ pochlubil jsem se jednou ostatním, ale nikdo mi to nevěřil. Nikoho ani nenapadlo, že by se záclony mohly občas dát do pračky. Ty přece mají viset na okně.

„Von je prostě jinej,“ usnesli se, a pak už mu nikdy neřekli jinak než Nácek nebo Extrém.

V našem pokoji jsme ani neměli žádnou nahotinku na zdi. Ne, my jsme tam měli fotografii plavebního kanálu v Amsterodamu. Když jsem se jednou pokusil vylepit na zeď slečnu, řekl mi naráz: „H-hele, Watanabe, m-m-mně se tyhle fotky moc nelíbí,“ obrázek strhl a místo něj vylepil amsterodamský kanál. Obešlo se to celkem bez problémů, protože mi na té fotce vlastně až tolik nezáleželo.

Ale když k nám potom přišli na návštěvu lidi z ostatních pokojů a uviděli na zdi amsterodamský kanál, vytřeštili oči a ptali se: „Co je proboha tohle?“

„Na to se Extrém dívá, když si honí péro,“ odpověděl jsem jim. Myslel jsem to jako vtip, ale oni to vzali smrtelně vážně. Až jsem nakonec málem začal sám pochybovat, jestli to není pravda.

Všichni mě litovali, že musím bydlet s Extrémem v jedné místnosti, ale mně to vlastně až tak nevadilo. Pokud jsem kolem sebe nedělal nepořádek, vůbec si mě nevšímal, z čehož jsem měl naopak radost. Sám uklízel celý pokoj, větral všecky peřiny, vynášel smetí. Když jsem se tři dny nestihl vykoupat, významně začichal a pak mě upozornil, ať si zajdu do lázní, nebo mi připomínal, že bych se měl oholit, nebo že mi už přerůstají chloupky v nose. Jediné, co jsem doopravdy nemohl vystát, byl jeho protihmyzí sprej, kterým vystříkal celou místnost, jen co se tam objevila jediná muška. To mi pak nezbývalo než jít prosit o azyl v některém z okolních doupat.

Extrém studoval na nějaké státní škole geografii.

„Studuju m-m-mapy,“ řekl mi, když jsme se viděli poprvé.

„Tobě se líběj mapy?“ zeptal jsem se ho.

„Jo. Po promoci chci jít do Státního zeměpisnýho ústavu dělat m-m-mapy.“

Znova jsem musel žasnout, kolik různých cílů a smyslů může na světě mít lidský život. Byla to jedna z věcí, které mě po příchodu do Tokia nejvíc překvapily. Že totiž potřebujeme i lidi – nemusí jich být moc, ale potřebujeme je nevyhnutelně – které nejvíc ze všeho zajímá kreslení map. Přesto se mi zdálo hodně zvláštní, že zrovna Extrém, který se zakoktává už při samotném slově „mapa“, chce jít pracovat do Státního zeměpisného ústavu. Extrém občas zadrhával v řeči, někdy víc, jindy skoro vůbec. Při slově „mapa“ se zakoktal úplně vždycky.

„A c-co studuješ ty?“ zeptal se.

„Drama.“

„Drama? Ty hraješ divadlo?“

„Ale ne, čteme hry a pak je různě studujeme a zkoumáme. Racina, Ionesca, Shakespeara a tak.“

Kromě Shakespeara mu ta jména neříkala nic. Upřímně řečeno, mně taky ne. Poprvé jsem je zahlédl teprve v předběžném nástinu svých letošních přednášek.

„Tebe takový věci zajímají?“ zeptal se mě.

„Vlastně nijak zvlášť.“

Tím jsem ho naprosto vyvedl z míry. Když ho něco takhle překvapilo, začal Extrém vždycky strašlivě koktat. Přepadly mě z toho výčitky svědomí.

„Mně bylo jedno, co půjdu studovat. Etnologie nebo dějiny Dálného východu, to je mi fuk. Teď mě prostě zrovna zajímá divadlo.“

Ale takovým vysvětlením jsem Extréma nepřesvědčil.

„To nechápu,“ řekl na to a zatvářil se doopravdy zmateně. „J-já mám rád m-mapy, a proto chci m-m-m-mapy taky studovat. Jel jsem kvůli tomu na univerzitu sem do Tokia a n-naši mi na to posílají peníze. Ale proč jsi šel studovat ty?“

A měl úplnou pravdu. Už jsem neříkal nic. Pak jsme tahali sirky, kdo bude spát nahoře a kdo dole. Vytáhl jsem si dolní postel.

Nosil jedině bílé košile, černé kalhoty a tmavomodré svetry. Chodil ostříhaný nakrátko jako vojáci, byl vysoký a měl vysedlé lícní kosti. Do školy chodil ve studentské uniformě, boty i aktovku černé jako saze. Vypadal prostě jako čítankový ultrapravicový student. Právě proto mu všichni přezdívali Náceknebo Extrém, i když ho ve skutečnosti politika ani trochu nezajímala. Jen ho vůbec nebavilo starat se, co si zrovna má vzít na sebe.

Jeho zajímaly jen změny tvarů pobřežní linie nebo dokončení nového železničního tunelu. Jakmile se o něčem podobném rozpovídal, vydržel o tom zajíkavě vyprávět i hodinu nebo dvě, dokud mu posluchači neodešli, nebo neusnuli.

Extrém vstával každý den přesně v šest s „Rodem pána“ jako budíkem. Aspoň nějaký smysl tedy ty ranní kejkle se státní vlajkou měly.

Pak se oblékl a odešel do umývárny, kde pokaždé strávil neskutečně dlouhou dobu. Někdy jsem skoro měl dojem, že si tam snad postupně vyndává z pusy všechny zuby a jeden po druhém je pulíruje. Nakonec se vrátil do pokoje, vyklepal ručník tak, aby na něm nebyly záhyby, a dal ho sušit na topení, uklidil mýdlo a kartáček do přihrádky a začal cvičit podle rádia.

Obvykle jsem si pozdě do noci četl a pak ráno vyspával do osmi hodin. Svým šramocením při vstávání ani zapnutým rádiem a zahájením své ranní čtvrthodinky mě proto většinou neprobudil.

Vždycky se mu to ale povedlo, jakmile v jeho cvičení s rádiem došlo na poskoky. Nebylo úniku. Byly to takové rány, že začala nadskakovat celá postel.

Vydržel jsem to tři dny – k životu na koleji potřebujete sem tam i nějakou tu trpělivost – ale čtvrtý den ráno jsem usoudil, že čeho je moc, toho je zkrátka moc.

„Ty, hele, nechceš si ty svoje čtvrthodinky jít pořádat někam na střechu?“ ozval jsem se. „Takhle se tu totiž nedá moc spát.“

„Ale vždyť už je půl sedmý,“ zatvářil se Extrém překvapeně.

„Taky jsem si všimnul. Já totiž v půl sedmý obvykle ještě spím. Nedovedu nějak vysvětlit proč, ale je to tak.“

„Kdybych chodil cvičit na střechu, lidi ve druhým patře by si stěžovali. Pod náma je ale naštěstí skladiště, takže moje cvičení tu nikomu nemůže vadit.“

„Tak si běž na dvůr na trávník.“

„To taky nejde. Nemám tranzistorák a až na dvůr by mi nestačila šňůra. A b-bez hudby z rádia cvičit nemůžu.“

Jeho rádio byl opravdu neuvěřitelně předpotopní typ se šňůrou. Já měl tranzistorák, ale daly se na něm chytit jen samé FM stanice s hudbou. Ach jo.

„Hele, navrhuju kompromis. Rádio snesu, ale přestaneš dělat ty skoky. Jsou fakt hrozně slyšet. Souhlas?“

„S-skoky? Jaký skoky?“ tvářil se Extrém překvapeně.

„Jo, skoky. Takový to hopsání.“

„Já nic takovýho nedělám.“

Rozbolela mě hlava. Ze zoufalství jsem začal poskakovat po podlaze a pobrukovat si melodie z ranních čtvrthodinek na NHK.

„Tak se podívej. Takovýhle skoky! Doufám, že ti to předvádím dost názorně.“

„A-aha. No jo. Já za-zapomněl.“

„Takže,“ řekl jsem a posadil se na postel, „byl bych moc rád, kdybys právě tyhle poskoky propříště vynechával. Stav se tu třeba na hlavu, ale skákání laskavě vynech a nech mě v klidu a míru spát.“

„Ale to já nemůžu vynechat. Cvičím to každej den už deset let. Jakmile začnu, dál už mi to jde úplně samo. Když něco vynechám, tak se za-za-zaseknu.“

Došly mi argumenty. Co se na toasi tak dalo říct? Měl jsem sto chutí vyhodit mu to příšerné rádio z okna, až odejde, ale to by mezi námi začala válka. Extrém byl na svoje věci skutečně extrémně háklivý. Ztratil jsem řeč a seděl zničeně na posteli.

Ale můj spolubydlící nebyl nelida. Udělal gesto. „H-hele Watanabe, vždyť můžeš cvičit se mnou, mě to přece vůbec vadit nebude.“ Usmál se na mně a odešel se do jídelny nasnídat.

Když jsem o Extrémových ranních rozcvičkách vykládal Naoko, začala se smát, i když to vůbec neměla být žádná veseláhistorka. Nakonec jsem se rozesmál taky.

Bylo to poprvé po hrozně dlouhé době, co jsem Naoko viděl, jak se směje, i když jen krátkou chvilku.

V Jocuji jsme spolu vystoupili z vlaku a po náspu se vydali směrem k Isagaje. Bylo nedělní odpoledne v půlce května. Přeháňky, co ještě ráno bubnovaly o zem, ustaly před polednem, těžké černé mraky rozehnal jižní vítr. Na sakurách se lesklo ve slunci mladé, světle zelené listí. Třepetal jím vítr. Bylo už skoro jako v létě.

Lidé chodili po ulicích s kabáty a svetry přes rameno, slunce příjemně hřálo a všichni se tvářili vesele.

Tenisti na kurtech si sundali trika a hráli jen v šortkách.

Dvě katolické jeptišky, které si povídaly na lavičce, na sobě měly podle předpisu ještě černá zimní řeholní roucha a tvářily se, jako by se jich jaro zatím netýkalo, ale i ony vypadaly při rozhovoru šťastně a spokojeně.

Za čtvrt hodiny jsem měl už úplně mokrá záda. Sundal jsem teplou flanelovou košili a šel dál jen v tričku. Naoko si vyhrnula rukávy na své světle šedé mikině. Byla už trochu sepraná, ale slušela jí pořád.

Měl jsem dojem, že už jsem ji někdy viděl v něčem podobném, ale nebyl jsem si jistý. Příliš jsem toho tehdy o Naoko vlastně nevěděl.

„Jaký to je, bydlet se spolubydlícíma na koleji?“

„Vlastně zatím ani nevím, nejsem tam ještě ani měsíc. Ale není to tak zlý, dá se to vydržet.“

Zastavila se před fontánkou a lokla si vody, pak vytáhla z kapsy kalhot bílý kapesník a utřela si pusu. Potom se sehnula a pořádně si zavázala tkaničky.

„Myslíš, že bych to vydržela i já?“

„Bydlet na koleji?“

„Jo.“

„Kdoví. Záleží na postoji. Plno věcí tam člověku jde na nervy. Třeba kolejní řád, spousta elitních náfuků všude okolo, nebo spolubydlící, co nutně musí v půl sedmý ráno cvičit podle rádia. Jenže tím si ty nemůžeš lámat hlavu, tak to chodí prostě všude. Takže si řekneš, že ti nic jinýho nezbývá, a vydržíš to.“

„Máš asi pravdu,“ kývla Naoko a na chvíli se hluboce zamyslela. Pak se mi zadívala do očí, jako by v nich zahlédla něco zvláštního.

Ty její byly průzračné, až mi to bralo dech. Nikdy předtím jsem si nevšiml, že má Naoko takové oči. Vlastně jsem se jí do té doby snad ještě nikdy pořádně do očí nedíval ani s ní nešel na procházku jen ve dvou. A ještě nikdy jsme toho spolu tolik nenamluvili jako teď.

„Ty bys chtěla jít bydlet na kolej?“ zeptal jsem se.

„Ale ne,“ řekla Naoko. „Jenom mě napadlo, jaký to asi je, bydlet s dalšíma lidma. A myslím, že…“

Kousla se do rtu a přemýšlela, co má říci, ale na nic nepřišla. Povzdechla si a zavřela oči.

„Vlastně nevím. To nic.“

A to byl konec rozhovoru. Naoko si to opět namířila na východ a já za ní, o pár kroků pozadu.

Od doby, kdy jsme se viděli naposledy, uplynul už téměř rok. Za tu dobu zhubla k nepoznání. Ztratila svou kulatou tvář a zeštíhlel jí krk. Nebyla ale hubená na kost. Vypadala dobře a slušelo jí to. Vypadala spíš, jako by se tak dlouho schovávala v nějakém těsném, úzkém prostoru, až se tomu její postava úplně přizpůsobila. Byla mnohem krásnější, než jakou jsem si ji pamatoval. Chtěl jsem jí to nějak dát najevo, ale nevěděl jsem jak, a tak jsem radši neříkal nic.

Naše procházka vlastně neměla žádný přesný cíl. Potkali jsme se úplnou náhodou ve vlaku. Ona právě jela někam do kina, já na Kandu do knihkupectví, ale až zas tolik nám na tom nezáleželo. Když pak Naoko náhle navrhla, ať vystoupíme z vlaku, vystoupili jsme. Náhodou to vyšlo právě na Jocuju.

Vůbec jsem nevěděl, proč jsme to udělali. Neměli jsme si ani co říci. Nebylo o čem mluvit.

Vyšli jsme ze stanice a Naoko nasadila tempo. Trochu bezradně jsem se vydal za ní. Mezi námi pořád zůstávala asi metrová mezera.

Byl bych ji mohl snadno dohonit, kdybych chtěl, ale něco mi v tom bránilo. A tak jsem šel dál a dál za ní a pozoroval její rovné černé vlasy, sepnuté velkou hnědou sponkou, a její malé bílé uši – pokud pootočila hlavu.

Naoko se za mnou občas obrátila a něco řekla. Někdy jsem odpověděl snadno, jindy jsem váhal, co mám vlastně říci.

A někdy jsem dokonce ani nestačil sledovat, co vlastně říká. Jí ale jako by bylo jedno, zda ji poslouchám, nebo ne. Řekla, co říct chtěla, obrátila se zas dopředu a šla dál.

Nakonec jsem se tím vším přestal trápit a užíval si dne, pro procházku ostatně opravdu jako stvořeného.

Jenomže na obyčejnou procházku si to Naoko rázovala s trochu přílišnou vervou. V Iidabaši zahnula doprava, došla až k vodnímu kanálu, pak přešla křižovatku na Džinbóčó, vystoupala do svahu v Očanomizu a prošla Hongó. Urazili jsme pořádný kus cesty. Když jsme přišli do Komagome, slunce už klesalo a nastával tichý jarní večer.

„Kde to jsme?“ zeptala se najednou Naoko.

„V Komagome,“ odpověděl jsem. „Copak se nepamatuješ? Obešli jsme půl města.“

„A co tu vlastně děláme?“

„To se ptáš ty mě? Já šel pořád za tebou.“

Kousek od nádraží jsme se stavili na nudle. Já si dal navíc i pivo, protože mi z té cesty vyschlo v krku.

Od chvíle, kdy jsme si objednali, až do okamžiku, kdy jsme dojedli, neřekl nikdo z nás jediné slovo. Byl jsem po té túře úplně rozlámaný a Naoko s rukama na stole o něčem usilovně přemýšlela. V televizi právě běžely zprávy. Ve všech rekreačních střediscích prý dnes bylo plno. A my jsme celou dobu pochodovali z Jocuje do Komagome, pomyslel jsem si.

„Ty máš teda fyzičku,“ řekl jsem po jídle.

„Tos nevěděl?“

„Ne.“

„Na střední škole jsem chodívala třeba i deset nebo patnáct kilometrů. Táta rád lezl po horách a už odmalička nás tam každou neděli bral s sebou. Měli jsme je hned za domem. Takže chození mi opravdu nikdy nedělalo problémy.“

„To bych do tebe nikdy neřekl.“

„Nejsi sám. Všichni mě pořád mají jen za takovou křehotinku. Lidi nemůžeš soudit podle vzhledu,“ řekla Naoko a malinko se usmála.

„Promiň. Po dnešku už mám fakt dost.“

„Spíš promiň ty, že jsem tě táhla s sebou.“

„To nic, jsem rád, že jsme si mohli popovídat. Vlastně jsme si spolu ještě nikdy takhle nepovídali,“ řekl jsem, i když jsem už nadobro zapomněl, o čem jsme to vůbec mluvili. Naoko točila po stole popelníkem.

„Nevadilo by – nevadilo by ti, kdybysme se ještě někdy viděli? Já vím, že na to nemám právo, ale přesto.“

„Právo? Prosím tě, jaký právo myslíš?“

To, co řekla, mě opravdu překvapilo.

Naoko zrudla. Asi jsem to přehnal.

„Já vlastně pořádně nevím,“ řekla Naoko smutně. Vyhrnula si rukávy mikiny až nad loket a pak je zase srolovala zpátky. Chloupky na rukou jí ve světle lampy zezlátly.

„Já nechtěla říct právo. Chtěla jsem to říctjinak.“

Opřela se lokty o stůl a chvíli pozorovala kalendář na stěně, jako by z něj chtěla vyčíst nějaký lepší výraz, nevyčetla ale nic. Vzdychla, zavřela oči a začala si nervózně pohrávat se sponkou.

„Z toho si nic nedělej. Já přece chápu, jak jsi to myslela. Asi bych to sám neřekl líp.“

„Mně dělá vyjadřování problémy,“ řekla Naoko. „To se mi stává pořád. Chci něco říct, a nakonec z toho vyleze něco jinýho, než jsem chtěla. Někdy dokonce úplnej opak. A když to chci napravit, zapletu se do toho nakonec tak, že už ani nevím, co jsem to vlastně chtěla říct. Někdy mám pocit, jako bych byla rozdvojená a snažila se dohonit samu sebe. Jako bych měla někde uprostřed tlustej sloup a běhala kolem něj sama za sebou, abych dostihla tu druhou půlku, která zná ty správný výrazy, ale nikdy se mi to nepovede.“

Naoko vzhlédla a podívala se mi do očí.

„Chápeš, co chci říct?“

„Ale to je přece úplně normální. Každej znervózní, když se mu nedaří přesně se vyjádřit.“

Moje odpověď jako by Naoko trochu zklamala.

„To je něco jinýho,“ řekla, ale dál už to nerozváděla.

„Každopádně, Naoko, vždycky tě rád znova uvidím,“ řekl jsem.

„Stejně jsem se v neděli zatím vždycky jen povaloval doma, a procházky jsou zdravý.“

Nastoupili jsme zase do vlaku a po trati Jamanote dojeli na Šindžuku, kde Naoko přestoupila na linku Čúó. Měla pronajatý malý byt někde v Kokubundži.

„Nepřipadá ti, prosím tě, že teď mluvím jinak než dřív?“ zeptala se mě, když jsme se loučili.

„Mám dojem, že trochu jo. Ale nedokážu říct, v čem je rozdíl. Vlastně si vůbec nepamatuju, jestli jsme se spolu někdy dřív takhle bavili.“

„To je pravda,“ usoudila i Naoko. „Můžu ti v sobotu zavolat?“

„Jasně, budu se těšit.“

Naoko jsem poprvé potkal na jaře ve druhém ročníku na střední škole. Taky právě chodila druhým rokem na jednu vyhlášenou misijní školu. Tak vyhlášenou, že se tam nikdo nemohl příliš horlivě učit, aby ho pak ostatní nepomlouvali, že na tu školu nestačí.

Mým nejlepším kamarádem byl tehdy Kizuki (spíš než nejlepší to vlastně byl můj jediný kamarád), se kterým Naoko chodila.

Znali se málem od narození. Odmalička si spolu hrávali. Dokonce i domy, kde bydleli, stály ani ne dvě stě metrů od sebe.

Jak tomu často bývá u dvojic, co se znají už od dětských let, byl i jejich vztah naprosto otevřený. Nepotřebovali spolu být sami tolik jako ostatní. Často se navštěvovali, aby s rodinou toho druhého povečeřeli a zahráli si madžong. Dokonce mě několikrát pozvali na společné rande. Naoko pro mě vždycky přivedla nějakou spolužačku ze třídy a ve čtyřech jsme pak šli třeba do zoo nebo plavat nebo do kina. Ale abych řekl pravdu, ty její kamarádky byly na mě trošku moc nóbl, i když se chovaly opravdu mile. Dal bych přednost nějakým úplně obyčejným holkám, jako byly třeba moje spolužačky ze střední, se kterými bych se měl o čem bavit.

Neměl jsem ani tušení, co se jim asi honí za myšlenky za těmi milými obličejíky, a ani ony nejspíš nevěděly, kam si zařadit mne. A tak mi Kizuki s Naoko nakonec přestali zařizovat společné dvojrande a dál jsme chodili už jen ve třech. Někam jsme si vyšli a povídali si. Kizuki, Naoko a já. Asi to zní divně. Ale vždycky se to ohromně vydařilo a bylo to velice příjemné.

Jakmile se k nám přidal někdo další, už to najednou nebylo ono. Ve třech jsem si ale pokaždé připadal úplně jako v nějaké televizní talk show, s Kizukim v roli moderátora a Naoko jako jeho asistentkou.

Duší všech našich podniků byl vždycky Kizuki, to uměl opravdu dobře. Občas se sice rád posmíval a spousta lidí si o něm myslela, že je náfuka, ale hluboko uvnitř to byl laskavý a přímý člověk.

Když jsme byli pohromadě, věnoval se pokaždé stejným dílem mně i Naoko, vyprávěl vtipy a snažil se, aby se nikdo z nás necítil dotčený nebo přebytečný. Kdo už delší dobu jen mlčel, s tím si začal Kizuki povídat, dokud se zábava zase nerozproudila. Pro jiné by to asi byl dost náročný úkol, ale pro něj to myslím, až tak těžké nebylo. Kizuki měl dar ve vteřině odhadnout situaci a obratně zareagovat. I v docela nudném vyprávění dokázal vyhmátnout hned několik pozoruhodných stránek. Při hovoru s ním jsem se vždycky znovu cítil jako naprosto nevšední člověk, který prožívá opravdu zajímavý život.

Společenský přitom Kizuki ale rozhodně nebyl. Ve škole se kromě mne už s nikým nekamarádil.

Nemohl jsem pochopit, proč se tak chytrý a duchaplný člověk uzavírá do naší skupinky o třech lidech, místo aby se svým talentem už dávno proslavil široko daleko.

A zrovna tak mi nebylo jasné, proč si taková osobnost vybrala za kamaráda zrovna mě a věnuje mi schválně víc pozornosti než ostatním, i když jsem se kromě čtení knížek a poslouchání hudby vůbec ničím nevyznačoval. A přesto jsme se spřátelili na první pohled a výborně spolu vycházeli.

Jeho otec byl zubař, široko daleko známý jednak svou šikovností, jednak pěkně vysokými cenami.

„Nešel bys s náma v neděli na rande? Šel bych já, moje holka, a nějakou pěknou přivedeme i pro tebe,“ navrhl mi Kizuki, jen co jsme se seznámili.

„Fajn,“ já na to. A tak jsem poznal Naoko.

Několikrát jsme se tak spolu sešli, Kizuki, Naoko a já. Jenže pokaždé, když Kizuki na chvíli odešel a nechal mě s Naoko samotného, zavládlo naráz ticho. Nikdy jsme nevěděli, o čem si povídat. Neměli jsme si totiž vůbec co říci. A tak jsme jen upíjeli vodu ze sklenic, posunovali věci po stole sem a tam a čekali, až se vrátí Kizuki a zase začne zábava.

Naoko toho nikdy moc nenamluvila, a já odjakživa radši poslouchal, co říkají ostatní, než abych sám něco vypravoval, takže když jsme se spolu ocitli o samotě, cítil jsem se nesvůj. Ne že bychom se navzájem nějak nesnášeli, prostě jsme se neměli o čem bavit.

Asi dva týdny po Kizukiho pohřbu jsem se s Naoko ještě jednou setkal. Sešli jsme se kvůli vyřízení nějaké záležitosti v jedné kavárně. Jakmile jsme to ale vyřídili, nebylo už o čem mluvit. Zkoušel jsem nadhodit nějaké téma hovoru, ale ten pokaždé v polovině uvázl. V Naočině řeči jako by se navíc skrýval nějaký osten. Zdálo se mi skoro, že se na mě zlobí, ale nemohl jsem přijít na to, proč. A pak jsme se rozešli každý po svém a rok se neviděli, dokud jsme na sebe náhodou nenarazili ve vlaku na trati Čúó.

Myslím, že mi tehdy Naoko nemohla odpustit, že jsem to byl já a ne ona, kdo viděl Kizukiho jako poslední naživu. Což není zrovna hezké říkat. Zdá se mi ale, že chápu, jak se tehdy asi cítila. Kdyby to šlo, hned bych si s ní tohle privilegium vyměnil. Ale co se stalo, stalo se a nemohli jsme s tím už nic dělat.

V to pěkné květnové odpoledne navrhl Kizuki, když jsme dojedli oběd, že bychom se mohli ulít ze školy a jít si zahrát kulečník. Ani mne představa odpoledního vyučování zrovna neuchvacovala, a tak jsme odešli ze školy a pustili se jen tak nazdařbůh dolů z kopce do přístavní čtvrti. Tam jsme zapadli do biliárové herny a sehráli celkem čtyři hry.

První jsem vyhrál, ale pak se do toho Kizuki pořádně dal a ve všech třech ostatních mě porazil. Zaplatil jsem účet za hru, taková byla sázka. Během hry nepronesl Kizuki jediný vtip. To bylo zvláštní. Když jsme skončili, šli jsme si zakouřit.

„Tys to ale dneska bral nějak vážně, poslouchej,“ neodpustil jsem si.

„Dneska nechci prohrávat,“ usmál se spokojeně Kizuki.

Ten večer se doma v garáži zabil. Nasadil na výfuk svého Nissanu 360 gumovou hadici, zalepil mezeru v okně lepicí páskou a spustil motor. Nevím, jak dlouho trvalo, než umřel. Když se ale jeho rodiče vrátili z návštěvy nemocného strýčka a otevřeli dveře garáže, aby mohli zajet dovnitř, byl už mrtvý. Autorádio hrálo a za stěračem byl zastrčený účet od benzinové pumpy. Scházel dopis na rozloučenou i jakýkoli motiv.

Řekl jsem, že jsem poslední, kdo ho viděl živého, a tak mě předvolali na policii k výslechu. Vůbec nevypadal, že se chce zabít, choval se stejně jako vždycky – tak jsem to řekl policistovi, který sestavoval protokol. Ten si o nás nejspíš nemyslel nic dobrého. Zjevně ho ani trochu nepřekvapilo, že někdo, kdo jde místo do školy na kulečník, skončí jako sebevrah. V novinách ještě vyšel krátký článek a tím celá záležitost skončila. Kizukiho červený Nissan prodali. Na Kizukiho místě ve třídě ležela ještě dlouho potom bílá květina.

Po celých deset měsíců od Kizukiho smrti k maturitě jsem se zoufale snažil najít sám sebe. Našel jsem si přítelkyni a spali jsme spolu, ale vztah nám nevydržel ani půl roku. Nic mi to prostě nedávalo. Nakonec jsem si v Tokiu vybral soukromou univerzitu, co vypadala, že se na ni dostanu bez většího úsilí, složil jsem přijímací zkoušky a bez zvláštního nadšení se dal zapsat. Moje známá mě prosila, ať nikam nejezdím, ale já se chtěl za každou cenu dostat pryč z Kóbe. Toužil jsem začít úplně znova někde, kde nebudu nikoho znát.

„Užil sis se mnou, a teď je ti úplně jedno, co se mnou bude!“ rozplakala se.

„Ale ne,“ bránil jsem se. Chtěl jsem prostě odejít z našeho města. Ale to ona nechápala. Rozešli jsme se.

Celou cestu šinkansenem do Tokia jsem nemohl myslet na nic jiného než na všechny její dobré stránky, na to, jak byla laskavá, a málem jsem se rozbrečel, když jsem si uvědomil, co jsem udělal, ale už jsem se nevrátil. Rozhodl jsem se, že na ni musím zapomenout.

Když jsem pak po příjezdu do Tokia začal na koleji svůj vytoužený nový život, snažil jsem se jen o jedno: o ničem už příliš nehloubat a od všeho, co bylo, se co možná nejvíc odříznout. Chtěl jsem zapomenout na všechny zelené kulečníkové stoly, červené Nissany třistašedesátky a bílé kytky na školních lavicích, zapomenout dokonale a beze zbytku na kouř, stoupající z vysokého komínu krematoria, na masivní těžítka ve výslechové místnosti, přál jsem si zapomenout úplně na všechno.

Ze začátku se mi zdálo, že to zvládnu. Snažil jsem se ze všech sil. Jenže přes všechnu snahu ve mně pořád přetrvávala jakási neurčitá prázdnota, která pak najednou začala nabývat tvaru. Mohu ho vyjádřit jednou větou. Zněla takhle:

Smrt není opak života, smrt je jeho součást.

Což zní jako hloupá fráze, ale tehdy to pro mě opravdu nebyla jen slova. Byl to bolavý prázdný prostor, který jsem měl pevně usazen v sobě. Z těžítek, ze čtyř červených a bílých koulí seřazených na kulečníkových stolech, ze všeho na mě koukala smrt. Všichni jsme ji den co den vdechovali jako popílek, který se pozvolna usazuje na plicích.

Až do té doby jsem měl smrt za něco, co existuje samo pro sebe někde úplně stranou života. „Jednoho dne nás všechny čeká, ale do té doby od ní máme pokoj,“ myslíval jsem si. A připadalo mi to jen spravedlivé a naprosto morální. Život tady, smrt tam. A já žiju, takže se mě smrt netýká.

Jenže od té noci, kdy umřel Kizuki, jsem se na smrt (a ani na život) nedokázal dívat takhle zjednodušeně. Smrt totiž opravdu nestojí mimo život. I já ji měl od samého začátku v sobě, a nemohl jsem to zapírat, ať jsem se snažil kdovíjak. Smrt, která té květnové noci přišla pro Kizukiho, si zároveň vzala i mě.

A tak jsem své osmnácté jaro prožil s bolavou prázdnotou uvnitř. Zatínal jsem zuby a snažil se nic si z toho nedělat. Nějak jsem totiž cítil, že brát si věci příliš k srdci neznamená nutně, že je chápeme správně. A přesto se smrt nedala brát na lehkou váhu. Zmítal jsem se v rozporu, chodil jsem stále dokola v nekonečném bludném kruhu. Když na tu dobu teď vzpomínám, mrazí mě v zádech. Celý můj život se tenkrát otáčel kolem smrti.

3

Příští sobotu mi Naoko zatelefonovala a na neděli jsme si dohodli rande – dá-li se to tak vůbec nazvat. Žádný vhodnější výraz mě ale nenapadá. Zase jsme chodili městem, v jednom podniku si dali kávu, pak pokračovali dál a po večeři se rozloučili. Naoko za celou dobu nepromluvila víc než několik málo slov jednou za čas, což ji ovšem nijak zvlášť neznepokojovalo. Ani mně nebylo dvakrát do řeči. Mluvili jsme o tom, jak jde život a jaké to je na univerzitě, ale všechny ty hovory byly jen takové kusé, nanicovaté a nesouvislé.

O minulosti nepadlo mezi námi jediné slovo. Většinu času jsme jen kráčeli městem. Naštěstí je Tokio veliké, takže jsme mohli pochodovat do sytosti.

Scházeli jsme se pak dál a chodili spolu po Tokiu skoro každý týden. Ona šla vpředu, já kousek za ní. Ve vlasech měla pokaždé jinou sponku, vždycky jí ale bylo vidět pravé ucho. Pamatuju si to tak dobře, protože jsem ji tehdy většinou neviděl jinak než zezadu.

Když byla Naoko nervózní, začala si vždycky pohrávat se sponkou a pak si otřela pusu bílým kapesníčkem. To obvykle znamenalo, že chce něco říci. Jak jsem si takových maličkostí všímal víc a víc, začínala mi být Naoko sympatická.

Chodila na nějakou menší ženskou univerzitu kousek od Musaši, která byla proslavena svou výukou angličtiny, a bydlela poblíž jednoho docela romantického vodního kanálu. Občas jsme k němu chodili na procházku. Někdy mě i pozvala k sobě na jídlo, ale jako by ani nevnímala, že jsme se spolu octli sami dva v jedné místnosti. V jejím pokoji nebyla jediná zbytečná věc. Kdyby se u okna nesušily její punčochy, ani bych si nevšiml, že jsme v dívčím pokojíku. Žila velice skromně a jednoduše a vypadalo to, že nemá ani žádné přátele. Tenhle její životní styl byl pro mě úplná novinka. Naoko, jak jsem ji znal ze střední školy, nosila pestré, barevné oblečení a obklopovala se spoustou přátel. Při pohledu na její pokojík jsem měl naráz pocit, že se i ona, podobně jako já, nejspíš rozhodla odejít z našeho města na univerzitu, aby začala vést nový život tam, kde ji nikdo nebude znát.

„Tuhle univerzitu jsem si vybrala, poněvadž sem od nás ze školy už nikdo další nešel,“ zasmála se Naoko. „Chápeš, ostatním nebyla dost dobrá.“

Nějaké pokroky ale náš vztah přece jen zaznamenal. Pomaloučku polehoučku jsme si na sebe s Naoko zvykli. Když po letních prázdninách začal nový semestr, začala i Naoko zase pochodovat vedle mě, jako by to byla ta nejsamozřejmější věc pod sluncem. Připadalo mi to od ní skoro jako jistá známka přátelství. A kromě toho mi samozřejmě vůbec nebylo proti mysli procházet se s takovou krasavicí vedle sebe. Dál jsme bez cíle bloumali Tokiem. Chodili jsme a chodili, přes řeky, přes kopce i přes koleje. Vůbec jsme neměli v plánu někam dojít. Stačilo nám, že prostě jdeme. Nehleděli jsme napravo nalevo a usilovně kráčeli, dočista jako při starém obřadu za uzdravení duše. Když pršelo, roztáhli jsme nad sebou deštník.

Přišel podzim a zem na dvoře se pokryla listím ohromné zelkovy. Čas svetrů už zase visel ve vzduchu. Boty se mi úplně rozpadaly, a tak jsem si koupil nové semišky.

Ani si příliš nepamatuju, o čem jsme spolu v té době vlastně mluvili. Myslím, že to ale nebylo nic důležitého. O tom, co bylo, mezi námi však stále nepadlo ani půl slova. Jméno Kizuki se v našich hovorech neobjevilo snad ani jednou. A ani jinak jsme toho moc nenamluvili. Vysedávali jsme po čajovnách, dívali se na sebe a úplně si na to už zvykli.

Naoko pořád chtěla poslouchat moje vyprávění o Extrémovi, a tak jsem vyprávěl.

Extrém si dohodl rande s jednou spolužačkou ze třídy (studovala, jak už asi tušíte, geografii) a večer se vrátil strašně zklamaný. Byl tehdy zrovna červen. „H-hele, Watanabe, o-o čem se tak vlastně bavíváš s h-holkama?“ ptal se. Už se nepamatuju, co jsem mu tehdy vlastně odpověděl, ale u mě s tou otázkou rozhodně nebyl na správné adrese.

Když v červenci odjel, strhli mu sousedi ze zdi obrázek kanálu v Amsterodamu a na jeho místo nalepili Golden Gate v San Francisku. Chtěli vědět, jestli taky bude Extréma vzrušovat. To jste neviděli, jak to na něj zabralo, vyprávěl jsem jim pak, a oni provedli další změnu a vyměnili mu Golden Gate za obrázek ledovce. Extréma ty výměny nesmírně rozčilovaly.

„Chci vědět, k-k-kdo v tom má prsty!“

„A copak? Tobě se to nelíbí? Ty snad nemáš radost, že ti sem někdo lepí takový pěkný fotky?“ utěšoval jsem ho.

„Pěkný třeba jsou, ale mně to leze na nervy,“ řekl na to.

Takové historky o Extrémovi Naoko vždycky dokázaly rozesmát.

To byla vzácnost, a tak jsem jí je vykládal, jak to jen šlo. Ale abych řekl pravdu, nedělal jsem si z Extréma legraci s úplně čistým svědomím. Byl to třetí syn z ne právě zámožné rodiny, který prostě bral všechno trochu moc vážně, a jedinou věcí, co aspoň trochu naplňovala jeho jinak nezajímavý život, byl sen o kreslení map. Kdo měl jaké právo se tomu smát?

Z takzvaných „Extrém-fórů“ se naráz vyklubalo jedno z vděčných témat hovorů na koleji. Přestalo se mi to líbit, ale ani já jsem toho už nemohl nechat. Dělalo mi velkou radost vidět Naočinu rozesmátou tvář. A tak jsem historky o Extrémovi rozšiřoval dál a dál.

Jen jednou se mě Naoko zeptala, jestli s někým nechodím. Vyprávěl jsem jí o té, se kterou jsem se rozešel. Říkal jsem jí, že to byla dobrá holka, rád jsem s ní spal a ještě teď mi občas moc schází, ale opravdická velká láska to nebyla. Jako bych měl kolem srdce tvrdou kůru, kterou jen tak něco nepronikne. Možná že ani neumím mít někoho rád.

„A měl jsi už, někdy předtím?“ zeptala se Naoko.

„Nikdy,“ odpověděl jsem já.

Pak už se mě na nic neptala.

Ke konci podzimu začal po městě foukat studený vítr a Naoko se do mě občas při chůzi zavěsila. Přes tlustou látku jejího kabátu z velbloudí srsti jsem skoro neznatelně cítil její dech. Chytla se mé paže a strčila mi ruku do kapsy, a když byla opravdu zima, pevně se ke mně přitiskla a celá se třásla. Ale to bylo všechno. Její chování nic neznamenalo. Prostě jsme jen šli dál a dál jako vždycky, ona s rukama v kapsách mého kabátu. Měli jsme oba gumové podrážky, naše kroky nebylo skoro vůbec slyšet. Jen když na cestě leželo suché spadané platanové listí, zašustilo to. Při těch zvucích mi naráz začalo být kvůli Naoko smutno. Ona se nepotřebovala opírat o mě, ale prostě jen o někoho. Nepotřebovala, abych ji hřál já, stačil by jí kdokoli jiný. Skoro mě začalo mrzet, že to vyšlo zrovna na mne.

Jak se pořád silněji hlásila zima, začaly její oči být průzračné víc než kdy předtím. Občas se mi Naoko znenadání zadívala do očí, jako by v nich něco hledala, a tehdy mi bývalo smutno skoro k nesnesení.

Měl jsem dojem, že mi asi Naoko chce něco říci, ale nedokáže to dobře vyjádřit slovy. Ještě, než jí vůbec splynou ze rtů, se je marně pokouší vyhledat sama v sobě. A proto nakonec jen mlčí, pohrává si se sponkou ve vlasech, otírá si pusu bílým ubrouskem a úpěnlivě mi hledí do očí. Napadalo mě, že bych ji třeba mohl obejmout, ale něco mě od toho odrazovalo. Cítil jsem, že kdybych to znenadání udělal, mohlo by ji to i ranit. Takže jsme pořád jen chodili po Tokiu a Naoko se zoufale snažila najít slova.

Na koleji měli legraci z toho, jak mi Naoko pořád telefonuje a já neděli co neděli odcházím ráno pryč. Mysleli si – docela pochopitelně –, že jsem se zamiloval. Vůbec jsem jim to nepotřeboval vyvracet, nechal jsem je při tom. Po návratu do koleje jsem vždycky musel odpovídat na otázky typu: V jaký jste to dneska dělali pozici, jakou ji ta tvoje má a jak barevný měla dneska prádlo. Snažil jsem se brát to s humorem.

Tak šel čas a mně naráz bylo devatenáct. Slunce dál a dál vycházelo a zase zapadalo, státní vlajka klouzala nahoru dolů po stožáru a neděli co neděli jsem chodil na rande s dívkou svého mrtvého kamaráda. Co to vlastně dělám a kam to povede? Pomátl jsem se snad?

Ve škole jsme četli Claudela, Racina a Ejzenštejna. Byla to pro mě jen samá nic neříkající jména. Na univerzitě jsem neměl jediného kamaráda a na koleji jakbysmet. Pořád jsem si četl nějakou knížku a celá kolej si myslela, že se chci stát spisovatelem. To mě ale nijak zvlášť nelákalo. Neměl jsem žádnou zvláštní chuť se něčím stát.

V takové náladě jsem několikrát zkoušel promluvit s Naoko. Zajímalo mě, zdali si aspoň trochu uvědomuje, co se mi honí hlavou. Ale nikdy jsem nenašel správná slova, a to mě mátlo. Nenakazil jsem se snad od Naoko jejími potížemi s vyjadřováním?

V sobotu večer jsem sedával v hale koleje a čekal na telefon od Naoko. Bylo tam pokaždé docela pusto, poněvadž si skoro všichni vyrazili někam za zábavou. Sedával jsem tam, pozoroval paprsky světla, jak se chvějí ve ztichlém prostoru, a pokoušel jsem se pochopit sám sebe. Co vlastně chci? A co vlastně ostatní chtějí po mně? Na nic jsem nepřicházel. Jen částečky světla pluly vzduchem a já po nich natahoval ruku a pokoušel jsem se je zachytit. Nezachytil jsem však nic.

Hodně jsem tehdy četl, ale rozhodně jsem knihy nehltal. Knížku, která mě zaujala, jsem si klidně přečetl i několikrát. Měl jsem tehdy rád Trumana Capoteho, Johna Updika, Scotta Fitzgeralda a Raymonda Chandlera, ale ti u nás na škole ani na koleji nikoho nezajímali. Tam se četli Kazumi Takahaši, Kenzaburó Óe nebo Jukio Mišima, popřípadě romány současných francouzských autorů. Žádný div, že jsem se tam neměl s kým bavit, a tak mi nezbývalo než v jednom kuse mlčky sedět a zírat do knihy.

Co se mi líbilo, to jsem četl i několikrát. Občas jsem zavíral oči a ke knížce si přivoněl. Když jsem mohl cítit vůni knih a dotýkat se stránek, byl jsem spokojený.

V osmnácti byl mou nejmilejší knihou Kentaurod Johna Updika. I toho jsem pochopitelně přečetl několikrát. Pak pro mě ale začal pomalu ztrácet kouzlo a nakonec ho z vrcholu popularity nadobro vytlačil Velký Gatsby od Scotta Fitzgeralda. Pokaždé, když jsem měl náladu, vytáhl jsem Gatsbyho z poličky, otevřel na náhodně vybrané stránce a kousek si přečetl. Gatsby ani jednou nezklamal. V té knize nebyla jediná nepovedená stránka. To mi připadalo neuvěřitelné. Ve svém okolí jsem ale nepotkal nikoho, kdo by Gatsbyho taky četl, nebo si ho aspoň přečíst chtěl. Číst v roce 1968 Scotta Fitzgeralda nebylo sice vysloveně reakční, ale příliš se to stejně nedoporučovalo.

A přece jsem nakonec potkal člověka, který Velkého Gatsbyho taky četl. Dokonce jsme se díky tomu spřátelili. Jmenoval se Nagasawa, byl o dva roky starší než já a studoval práva na Tokijské univerzitě. Bydlel na stejné koleji jako já. Sem tam jsme se potkávali, až si ke mně jednou přisedl v jídelně, zrovna když jsem si tam na slunci u okna četl Gatsbyho, a zeptal se, co to čtu. „Velkého Gatsbyho,“ odpověděl jsem já. „A je to dobrý?“zeptal se on.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Norské dřevo.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.